Рустем Валаев
Легенди за скъпоценните камъни

Превод от руски: Вихра Гочева, 1982

chitanka.info

Първа новела
Легенда за „Санси“

От всички скъпоценни камъни като най-ценен се смята диамантът (елмазът). Той прелива във всички цветове на дъгата и е по-твърд от останалите. Думата диамант (както и елмаз) произлиза от гръцката дума „адамас“, което значи „непреодолим“, „непобедим“.

Арабите имат такава легенда.

Отдавна, много отдавна, когато Синият Нил бил толкова широк, че дори крокодилите не можели да го преплуват, Златото заспорило с Диаманта кой от тях е най-благороден и най-силен на Земята.

— Аз! — казало Златото. — От мен отливат корони за султаните, шаховете и кралете, цариците носят ковани златни гривни на нежните си ръце, златни пръстени украсяват тънките им като тичинки на лотос пръсти. Заради мен на Земята е пролята толкова много кръв, че с нея би могло да се напълнят всички кладенци на света и езерото Чад. Ти, Диаманте, си само нищожен придатък към моята златна слава.

— Лъжеш се, Злато — възразил Диамантът, — заради мен също са се водили кръвопролития войни, аз също крася троновете, скиптрите и пръстените на фараони, раджи и шахини.

— Е щом е така, хайде да попитаме Слънцето, което е по-могъщо и по-ценно от нас — предложило Златото и те се обърнали с въпроса си към вечното светило.

— Не ви чувам — отвърнало Слънцето. — Приближете се още и ми разкажете за какво спорите там на вашата угаснала звезда.

Тогава Златото и Диамантът тръгнали по Млечния път и се приближили към Слънцето. Изведнъж Златото почервеняло, после побледняло и като се стопило, се изляло на Земята като златен дъжд. А Диамантът се върнал обратно също такъв блестящ и твърд, какъвто бил и по-рано. Оттогава Златото вече никога не спорело с Диаманта, като му отстъпило веднъж завинаги „палмата на първенството“.

А сега нека преминем от легендата към истината.

Легендарният диамант „Санси“ бил намерен в Източна Индия през 1064 г.‍ по време на царуването на императорите от династията Чола, когато Централна Индия била управлявана от Вира Раджендра.

Прозрачен като сълза, диамантът „Санси“ нямал никакви пукнатини, нито впръсквания и тежал, преди да бъде шлифован, 101 и 1/4 карата[1]. Намерил го идващият с керван от Голконда[2] търговец на име Джагатунга. Като пристигнал в Ахмеднагар, търговецът се явил пред султана и разменил находката си за два млади слона, 12 необяздени камили и 80 златни монети.

Но Вира Раджендра не можал дълго да се любува на прекрасната „игра“ на цветовете на диаманта. Скоро на престола се възкачил Адхираджендра и всички скъпоценности на рода заедно с несравнимия „Санси“ станали собственост на новия султан. По-късно скъпоценният камък попаднал в династията на Гуламидите и така от поколение на поколение, от един раджа към друг най-после се оказал у Кутб уд-дин, след което изчезнал от хазната на султана. Заедно с него изчезнал и великият везир. Дълги години не се чуло нищо нито за везира, нито за „Санси“. Едва през 1325 г.‍ султан Мохамед от династията на Туглакидите купил този диамант срещу голяма сума от неизвестен чуждестранен търговец.

Тъй като се охарчил за покупката на скъпоценния камък, султанът решил с едно махване на ръката да оправи паричните си проблеми. Хазната на Мохамед и без това вече доста била изтощена от непрекъснатите войни и непосилните разходи за строежа на дворец от позлатени тухли.

За да излезе от това затруднено финансово положение, султанът пожелал да въведе нещо ново, неизползувано дотогава в Индия от нито един шах — да пусне в обръщение медни монети.

През XIII в. в Персия и Китай вече се използували бронзови и медни монети и Мохамед без съмнение знаел това. Пренебрегвайки съветите на великия везир, който искал да предпази султана от рискованата стъпка, Мохамед наложил идеята си. Той обявил на населението, че пуснатите от него бронзови и медни монети ще бъдат в обръщение наред със златните и сребърните. Това неразумно мероприятие довело до там, че много от жителите на столицата претопили всичките си домакински съдове — легени, черпалки, кани за вода, чайници, подноси в нови лъскави монети, които по нищо не се отличавали от сечените в султанския монетен двор. Индийците скрили златото и среброто и започнали да плащат данъците както с държавни, така и с отлети от самите тях фалшиви монети.

И всичко това се извършвало при най-строго спазване на пазарните закони, за което постоянно следял главният управител на пазарите шахне-и манди, докато самият султан ежедневно определял цените. За най-малкото повишение на цената на зърното наказвали понякога дори и управителя на пазара с 20 удара с бич.

В края на краищата, когато пазарът бил наводнен от медни и бронзови монети и чуждестранните търговци отказали да ги приемат, султанът разбрал, че страната е залята от фалшиви монети. Тогава той издал заповед за изземане на медта от обръщение и за замяната й със злато и сребро. Така докрай била разорена и без това обеднялата султанска хазна, която пострадала особено много след като Мохамед купил диаманта „Санси“.

Съществува още една версия за това, как знаменитият „Санси“ попаднал у султан Мохамед. Ако се вярва на нея, през 1325 г.‍ скъпоценният камък се намирал в основателя на династията на Туглакидите Гияс уд-дин, който през пролетта на същата година нападнал Бенгалия. Докато султанът бил в поход, синът му Мохамед в желанието си да завладее в отсъствието на баща си ненадминатия диамант преровил всички съкровищници и скривалища на скъпоценности, но безценният камък липсвал. От шейха той узнал, че когато султанът тръгвал на поход, взел със себе си „Санси“ като талисман.

Като научил за скорошното завръщане на баща си, Мохамед решил да устрои тържествено посрещане на победителя на Бенгалия. По пътя от Афганпур към Делхи той построил ротонда с позлатен купол, поддържан от бамбуков стълб, издигнат в центъра на зданието. Тук бил поставен и прочутият паунов трон на Великите Моголи[3], украсен със скъпоценни камъни. В предната част на ротондата висели мечове и се развявали знамена, а цялата задна част била гъсто обвита с млади палмови клони — любимо лакомство на индийските слонове. Широките листа, висещи от купола до самия под, преграждали достъпа на слънчевите лъчи в ротондата и дарявали завърналия се победител и приближените му със сянка и прохлада. Когато гостите станали от богатата трапеза и се разположили на ливадата край пътя, а султанът останал да си почива в трона, Мохамед поискал разрешение от баща си да устрои тържествено шествие на бели слонове около ротондата.

Доведените от Делхи гладни слонове спокойно заобиколили предната част на ротондата, но щом видели младите палмови клони, се спуснали към тях с такава бързина, че единственият стълб не издържал и позлатеният купол рухнал на земята, като погребал под себе си основателя на династията на Туглакидите.

Безмълвен свидетел на гибелта на Гияс уд-дин станал диамантът „Санси“, вграден в малка сребърна подкова, висяща като талисман на гърдите на султана. Това се случило близо до Делхи през 1325 г.‍, както ни уверява известният арабски пътешественик Ибн Батута, автор на книгата „Сафарнаме“.

Така коварният Мохамед завладял диаманта „Санси“.

Невъзможно е точно да се установи къде, у кои султани, махараджи, шахове и раджи се е намирал този диамант през следващите 150 години. За това време той бил собственост на 7 владетели от династиите на Саидидите и Лодидите, като ту се появявал в целия си блясък на придворните тържества, ту срамежливо се криел като талисман в поясите на суеверни пълководци, отправящи се в смъртен бой. По едно време бил пуснат слух, че уж диамантът е станал собственост на персийския шах. Това обаче не е истина — „Санси“ никога не е бил в Иран.

През 1473 г.‍ „Санси“ попаднал у Карл Смели. По какъв начин, от кого и кога е бил изнесен от Индия — това е неизвестно.

През 1475 г.‍ некоронованият крал на Бургундия дал диаманта „Санси“ за шлифоване на фламандския шлифовчик на скъпоценни камъни Лудвиг ван Беркен. След бижутерийната обработка диамантът изгубил 48 карата, но затова пък придобил двойна брилянтова шлифовка с 32 стени. Сега „Санси“ тежи 53 и 1/3 карата. Този диамант никога не е бил подлаган на тройно шлифоване, но въпреки това, запазвайки елипсовидната си форма, има много по-силен блясък в сравнение с други уникални брилянти, притежаващи по 64 стени.

Карл Смели платил на шлифовчика за труда му 3 хиляди златни форинта.

Пренесен от Азия в Европа, „Санси“ станал достоен конкурент на прочутите брилянти, вградени в кралските корони. Разбира се, че в Лондон, Париж, Мадрид или Рим в онези времена „Санси“ можели да купят и кралят на Франция Людовик XI, и бъдещият английски крал Хенрих VII, но Карл Смели грабнал брилянта пред очите им.

Херцогът на Бургундия бил човек с предразсъдъци, който твърдо вярвал в неписания закон на арабите, влязъл по-късно в „Книга за свойствата“. „От две воюващи страни победителка излиза онази, която притежава по-тежък диамант.“ Вероятно именно по тази причина Карл Смели носел със себе си при всички военни походи съкровищата си в медни, непробиваеми от куршумите кутии. Тъй като нямал намерение да крие от никого, а може би дори в желанието си да се похвали с новата си придобивка, Карл Смели поръчал на същия този бижутер шлифовчик Лудвиг ван Беркен да освободи „Санси“ от предишната му рамка и да вгради скъпоценния камък в неговия издраскан от сабите метален боен шлем.

Херцогът на Бургундия, фантазьор по манталитет и натура, мечтаел за грандиозни завоевания и за създаването на нова държава, простираща границите си от Северно до Средиземно море. С тази цел той водел войни и с Франция, и с Швейцария.

Има легенда, че уж преди да започне едно от безбройните сражения, в които участвувал Карл Смели, военачалникът на швейцарските и наемните войски, познавайки високомерния надут характер на талантливия пълководец и желаейки да се избави от него, му предложил чрез парламентьор да не се встъпва в кръвопролителен бой, а въпросът за победата да се реши чрез единоборство, така както някога бил решен той между юдеите и филистимляните чрез двубоя между Давид и великана Голиат.

Карл Смели дал съгласието си и поискал от страна на швейцарците да излезе най-опитният дуелист, а от бургундците, както очаквал военачалникът на наемните войски, щял да се сражава самият херцог.

Карл смели излязал на полесражението на кон и се срещнал с противника си, който яздел арабски дорест жребец.

Като се разминал с врага си в галоп, херцогът рязко обърнал коня и заел бойна позиция точно срещу палещото, заслепяващо очите слънце. В същия миг из целия фронт се понесли възгласи на удивление. Не само офицерите, но и войниците от двете армии разбирали, че като заема позиция срещу слънцето, Карл Смели допуска сериозна грешка. А когато противниците се приближили и херцогът започнал да клати глава като кон, на който са турили юзда, неудържим смях избухнал не само в стана на врага, но и в редиците на бургундската армия.

Но какво било учудването на войниците, когато швейцарският боец отначало замижал, после започнал да мига и накрая закрил очи и с двете си ръце.

Като използувал не приказно вълшебство, а естествените свойства на брилянта „Санси“, Карл Смели ослепил врага с отразените слънчеви лъчи и пронизал гърдите му с шпагата си.

Продажният кондотиер[4] обаче не удържал на думата си за решаване изхода на битката чрез единоборство и встъпил в бой с бургундските войски. И в това сражение херцогът излязал победител.

Обезпокоени от военните успехи на Карл Смели, кралете на Франция, Италия и Швейцария подкупили кондотиера Кампобасо, сражаващ се на страната на бургундския херцог.

В битката при Нанси през 1477 г.‍ този подкупен от кралете италианец изменил на херцога. Спасявайки се с бягство, Карл Смели изгубил от шлема си своя талисман „Санси“. Само няколко минути след това херцогът на Бургундия бил убит в неравен бой. Един швейцарски войник намерил брилянта, паднал на заледеното поле. Без да разбира предназначението на камъка, той започнал да го използува вместо огниво. Алпийските стрелци съчинили за този куриозен случай песничка, в която на всички швейцарски млекарки се препоръчвало да палят огъня в огнищата по същия удобен начин.

Кондотиерът отнел брилянта от войника и го продал на испански негоциант[5] за незначителна сума.

От този ден нататък „Санси“ преминавал от един собственик в друг с такава бързина, че понякога не може да се установи къде и у кого се е намирал в един или друг период.

Негоциантът продал камъка на португалския крил Алфонс Африкански. Крал Алфонс водел скъпо струващи завоевателни войни с туземците в бъдещите португалски колонии, затова неведнъж залагал и презалагал брилянта „Санси“ на лихвари и банкери, а после го продал на някакъв маркиз. Той на свой ред препродал скъпоценния камък на Николай Харлей Санси, от когото брилянтът получил името си.

Тъй като барон Санси бил в приятелски отношения с Хенрих III — последния потомък от династията Валоа, — по молба на френския крал той нееднократно залагал брилянта срещу големи лихви, както правел на времето крал Алфонс, а кралят изразходвал стотиците хиляди франкове, получавани от лихварите, за облекло на войниците и за въоръжаване на армията с нови топове и мортири[6] последен образец.

Вследствие на крайно нередовните изплащания на лихвените проценти от страна на краля Николай Харлей Санси така се забъркал в паричните си дела, че бил принуден да отстъпи брилянта на Хенрих III, като му предостави сам да се оправя в сложните сметки с лихварите.

Последният монарх на Франция от династията Валоа продал една перлена огърлица на майка си Екатерина Медичи и най-после откупил брилянта „Санси“, като отново го превърнал в талисман.

По-късно „Санси“, окачан на гърдите на френски монарси, на два пъти бил обагрен с кръвта им. За първи път това се случило през 1589 г.‍, когато Хенрих III бил убит от монаха Клеман под предлог, че кралят поддържа хугенотите, а след това през 1610 г.‍ при убийството на Хенрих IV от католика-фанатик Раваляк.

За това, кой е стоял зад гърбовете на убийците, историята скромно премълчава. „Санси“, както и по-рано, си оставал само ням свидетел…

По-късно брилянтът попаднал в короната на френските крале и, както твърдят историците, някои придворни видели „Санси“ при коронясването на Людовик XVI.

В дните на Френската революция през 1792 г.‍ малко преди екзекутирането на Людовик XVI скъпоценният камък изчезнал безследно, както и всички останали скъпоценности на френския двор.

Може би именно по този повод знаменитият френски поет Беранже е написал стихотворението „През 2000-та година“ с рефрен:

„Дайте милостиня на правнука на френските крале.“

При Наполеон I били намерени всички скъпоценности на френския двор с изключение на брилянта „Санси“.

Наполеон, който бил любител на златни табакери, инкрустирани с емайл, на старинни ковани пръстени със скъпоценни камъни и носел като талисман на дръжката на шпагата си прочутия брилянт „Пит-Регент“, тежък 137 карата, се заинтересувал от изчезването на „Санси“. За издирването на скъпоценния камък той извикал при себе си ловкия и енергичен шпионин с прякор Блейуайз, владеещ много европейски езици, а също така и изкуството мигновено да променя външността си, което по онова време се смятало като нещо много съществено и важно за лица с подобна професия.

Бонапарт предложил на Блейуайз да замине за Виена, където уж се продавал брилянт, приблизително равен по тегло на „Санси“, като едновременно с това пътьом разузнае от австрийците някаква важна военна тайна.

След два часа шпионинът, преоблечен като елегантна френска кокотка, напуснал Париж.

Като се завърнал от Австрия, той доложил на Бонапарт, че кафяво оцветеният петдесеткаратов брилянт, намиращ се у един от виенските банкери, няма нищо общо със „Санси“, а що се отнася до поръчението от военен характер, той носи на императора точно копне от интересуващата го карта.

Зарадван от съобщението, Наполеон възкликнал:

— Кажи какво ще искаш за това!

— Ваше Величество, бъдете така любезен да ме наградите с ордена на Почетния легион — отговорил шпионинът.

Наполеон се намръщил и казал рязко:

— Пари колкото искаш, орден — никога!!!

Същата вечер Бонапарт с възмущение разказал на маршал Ней (който впоследствие на два пъти изменил първо на Наполеон, а после и на Бурбоните и бил разстрелян по тяхна заповед) за молбата на шпионина и добавил:

— Парите са си пари, орденът си е орден, а шпионинът си е шпионин!

Десет години след смъртта на Наполеон из Париж се разнесъл слух, че П.‍ Н.‍ Демидов[7] — праправнук на известния собственик на невянските и нижнетагилските железопреработвателни и медодобивни заводи, станал притежател на брилянта „Санси“ с тегло 53 и 1/3 карата. Както се изяснило в съда, според обвинението, предявено от френското правителство и компрометиращо търговското достойнство на Демидов, този камък бил купен чрез посредничеството на бижутера Марион Бургиньон от парижкия комисионер Жан Фриделайн за 500 хиляди франка.

Това обвинение за покупка на явно открадната вещ подкопавало авторитета на търговската къща на Демидови.

Обвиняемият наел за свой адвокат най-добрия юрист на Франция.

Чрез всички позволени от юриспруденцията средства — извъртания и канцеларщина — прочутият адвокат месец след месец и година след година отлагал слушането на „делото за покупка на краден брилянт“.

Най-после, ако се вярва на слуховете, разпространявани по онова време сред парижкия бомонд, в съда се явила херцогиня Берийска. С блестяща диадема на главата, обсипана с цейлонски сапфири, херцогинята заявила, че „Санси“ е един от нейните фамилни брилянти и че тя е продала този скъпоценен камък чрез подставено лице, тъй като не искала да компрометира името си с тази търговска сделка.

На въпроса на съдията как брилянтът, принадлежащ на френската корона, е могъл да стане частна собственост, херцогинята с достойнство отговорила:

— Людовик XVI подарил „Санси“ на моята баба.

Тази фраза послужила за пълно реабилитиране на обвиняемия, процесът бил прекратен и скъпоценният камък станал законна собственост на П.‍ Н.‍ Демидов.

Злите езици говорели, че версията, съчинена от херцогиня Берийска за романтичните отношения на покойната й баба с Людовик XVI, струвала на Демидов още 150 хиляди франка.

В продължение на много години „Санси“ бил собственост на милионерите Демидови, а след това преминал в семейството на Андрей Николаевич Карамзин, син на известния писател и историк Николай Михайлович Карамзин, основоположник на сантиментализма в руската литература и създател на 12-томната „История на Руската държава“.

Тази „смяна на местожителството“ на „Санси“ станала във връзка със сключване на брак — младата вдовица Аврора Демидова, родена Шернвал, се омъжва гвардейския офицер Андрей Карамзин и донесла със себе си в новото семейство платинова кутийка със скъпоценности. Сред купчината бисери, изумруди и александрити бил и брилянтът „Санси“, получен нея като наследство заедно с невянските и нижнетагилските железопреработвателни и медодобивни заводи.

Уникалният брилянт се намирал в дома на Карамзини от 1846 до 1917 г.‍, след което следите на този забележителен скъпоценен камък се губят.

Знае се само, че не е бил изнесен зад граница и се намира в Русия. Някога, когато отново бъде намерен, може би в Урал или в Ленинград, „Санси“ ще заискри в синкави отблясъци, както някога е блестял в шлема на бургундския крал Карл Смели.

[1] Карат — мярка за тегло, равна на 0,2 г.‍ — Б.‍авт. ↑

[2] Голконда — държава в Индия през XVI — XVII в., прочута с тъкачеството и добиването на диаманти от обширните райони на изток от платото Декан; днес — изоставена крепост близо до Хайдарабад. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Великите Моголи — династия от азиатски владетели, управлявали т.‍нар.‍ Моголска империя 1526 — 1858 г.‍ — най-голямата феодална държава в Индия, образувана след разпадането на Делхийския султанат през XVI в. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Кондотиер — военачалник на наемни войски. — Б.‍авт. ↑

[5] Негоциант — търговец на едро предимно с чужбина. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Мортира — късо широкоцевно оръдие за стрелба със стръмна траектория. — Б.‍авт. ↑

[7] Демидови — руски фабриканти и земевладелци през XVII — XIX в., основатели и собственици на над 50 металодобивни завода. — Б.‍пр.‍ ↑

Втора новела
Легенда за цветните диаманти и за звездния сапфир

Ако се състави таблица за сравняване на скъпоценните камъни, то по сила на пречупването и отразяването на светлината, по красота на преливането („играта“) на цветовете и по стойност на първо място ще бъде безцветният брилянт, т.‍е.‍ шлифованият диамант чиста проба. Разбира се, такъв брилянт трябва да бъде прозрачен като планински кристал и да няма никакви дефекти като пукнатини, отчупени парченца и впръсквания (примеси от други скали).

Ако индийците и персите се задоволявали с примитивно шлифовани „рози“[1], т.‍е.‍ шестнадесетстенни брилянти, то европейците, особено след конструираната от Аврам Скария шлифовъчна машина за диаманти, се стремели към двойно и дори тройно шлифоване, чрез които се постигало образуването на 64 стени.

В онези далечни времена тази трудна и тънка работа, изискваща голямо майсторство, се извършвала главно в Холандия и много по-късно в Белгия, Франция и други страни.

През различните векове цената на брилянтите не оставала постоянна — през 1600 г.‍ един карат от първокласния брилянт „Прима“ струвал в Париж 550 франка, през 1700 г.‍ — 500 франка, а след още сто години — два пъти по-евтино. През 1900 г.‍ цената на брилянтите отново се вдигнала до 500 франка за карат. Ако цената за един карат се превърне в злато, то почти през всички времена, както и до днес, тя се равнява на стойността на 100 г.‍ злато. Двукаратовият скъпоценен камък обаче струва три пъти по-скъпо от еднокаратовия, а трикаратовият — 9 пъти. След петия карат тази прогресия намалява. Особено едрите брилянти били купувани от царете, кралете и шаховете по неустановени от никого цени или пък ставали тяхна собственост по пътя на войните, убийствата и грабежите.

Също така високо, а понякога дори и много по-високо от безцветните се ценят брилянтите, оцветени в червен, индиговосин и зелен цвят, докато кафявите и жълтите брилянти се търсят по-малко.

Зелен шеснадесеткаратов брилянт, обсипан с перли и диаманти, се намирал в огърлицата на английската кралица Мария Тюдор. Дванадесеткаратов диамант с цвят на индиго блестял на показалеца на германския крал Хенрих Птицелова, а прочутият червен десеткаратов брилянт принадлежал на руския император Павел I.

А цветните брилянти има много легенди, стигнали до наши дни.

Според преданието за пръв път зелен диамант се появил във Франция в град Шартър. Тук, в манастира на картезианците[2], конкурирайки италианските монаси, приготвящи от незапомнени времена прочутия ликьор бенедиктин, светите френски братя правели шартрьоз. Дегустатор в манастира бил стар хитрец, известен с прозвището Куриоз Кюлот. Този монах носел на ръката си обикновен сребърен пръстен с малък безцветен диамант. Тъй като всеки ден Куриоз Кюлот трябвало да дегустира сладкия изумруденозелен шартрьоз, за да не се напива съвсем, а възможно е и за да се задържи по-дълго като дегустатор, той започнал да опитва приготвената от монасите зелена напитка не с напръстник, както по-рано, а като капвал от ликьора върху диаманта на пръстена си и после облизвал сладката течност. И все пак в края на деня Куриоз Кюлот се напивал дотолкова, че се налагало двама яки монаси да го вземат подръка и да го завличат в килията му. Като забелязал това, игуменът на манастира абат Дюрел сменил вечно пияния дегустатор с един млад монах. На другата сутрин Куриоз Кюлот се събудил, погледнал диаманта и изведнъж забелязал, че той блести с яркозелен пламък. Монахът се опитал да измие скъпоценния камък със светена вода, нагрявал го над светилника, но нищо не помогнало. Така според легендата диамантът си останал завинаги зелен.

Първият диамант с цвят на индиго бил свързан с името на известния мореплавател от края на XV — началото на XVI в. Васко да Гама.

По онова време испанските и португалските търговци се впускали във всякакви авантюри, за да търсят нови непознати земи, пълни според слуховете с перли и златен пясък. Вместо остарелите италиански трудно подвижни нефове и двумачтови бригове те строели каравели — леки тримачтови кораби с платна и високи бордове с водоизместимост до 300 т, последно изобретение на талантливите португалски корабостроители. Собствениците на корабите намирали подходящ капитан, на когото можели да поверят кораба, и го изпращали в експедиция за далечно плаване, която нерядко ставала първи и последен курс както за новоизпечения капитан, така и за целия екипаж на кораба.

С цел да икономиса средства капитанът обикновено избирал за каравелата си моряци от т.‍н.‍ голтаци. Това били хора, избягали от търговските кораби, които пропивали и проигравали на зарове своята моряшка униформа и накрая оставали само с чифт долни дрехи — фланелка и долни гащи.

В стремежа си да наемат евтина работна ръка търговците също понякога подбирали дори капитана от такива компании на безпътни хора, пияници и гуляйджии.

Известният по онова време пътешественик Радамосто Маджор описва следния интересен случай.

Испански търговец, търгуващ с пойни птици и папагали, изпратил за канарчета на Канарските острови един капитан на име Антонио Лоренцо, който невинаги можел да стои твърдо на краката си.

Наистина „нестабилното си равновесие“ капитанът обяснявал с походката си, придобита при люлеенето на кораба по време на морските бури в неспокойния Атлантически океан. Преди да изпрати каравелата в открито море, хитрият търговец претършувал всички ъгълчета и потайни местенца на кораба и не оставил на него нито грам алкохол. Три дни капитанът и моряците плавали трезви по определения курс, а на четвъртия Антонио Лоренцо отново започнал да губи равновесие и да пада и от най-лекия морски бриз със сила два бала. Командите, които сега давал на моряците, били толкова безсмислени, че дори стрелката на ръчно изработения буремер — далечен праобраз на барометъра — се клатела като пияна, показвайки ту „безветрие“, ту „буря“ или на галоп подскачала от един румб[3] на друг.

На седмия ден, както предполагал и самият капитан, каравелата навлязла в едно от пристанищата, но не на Канарските, а на… Азорските острови.

Пристанищният боцман и представителите на местните власти след като прегледали кораба, със сигурност установили, че 5-литровият спиртен буремер е пресушен до дъно, за което според уверенията на Радамосто Маджор в тихото пристанище Понта Делгада се пази съответен документ. Тук екипажът на кораба заедно с капитана си Антонио Лоренцо пропили 1327 клетки за канарчета и 30 торби канарено семе.

Но да продължим разказа за Васко да Гама, за диаманта с цвят на индиго и другите скъпоценни камъни.

Златната треска завладяла не само испанските и португалските търговци и авантюристи с най-различен произход и ранг, но дори самия испански крал Фердинанд и неговата съпруга кралица Изабела. Тази високопоставена кралска двойка много добре знаела, че нито в Западна Азия, нито в Северна Африка има някакви особени богатства като перли, коприна или източни подправки, закупувани от арабите в приказната страна Индия, за да бъдат препродавани на европейците на баснословно високи цени. Надменните испанци, холандци, португалци и англичани смятали арабите за хора от второ качество и се отнасяли към тях с високомерие, въпреки че именно връзките им с тях дали възможност на европейците да се запознаят с арабската математика и картография и именно арабски лоцмани помогнали на Васко да Гама да продължи пътя си за Индия.

Европейците отлично знаели също така, е златото, открито в незначителни количества в Азия и Северна Африка, няма местен произход, а било пренасяно там от басейна на реките Нигер и Сенегал. Ето защо, когато научили за приказната страна Индия и нейните богатства от арабските търговци и прекупвачи на източни подправки, те почнали да прокарват все нови и нови морски пътища от Атлантическия в Индийския океан. Много прославени мореплаватели кръстосвали океаните, но не могли да достигнат заветната цел.

Както пише Фернандо, синът на Колумб, неговият баща предлагал услугите си за организиране на експедиция към Индия отначало на Португалия, а после и на Испания. Колумб предполагал, че пътьом ще открие и други нови земи. Завладени от мечтата на Колумб, крал Фердинанд и кралица Изабела се съгласили с доводите и предложенията му и на 3 август 1492 г.‍ ескадра от три малки тримачтови каравели („Пинта“, „Ниня“ и „Мария“) напуснала испанското пристанище Палос и се отправила на далечно плаване. На Колумб обаче не му било съдено да достигне Индия, въпреки че имал немалко предпоставки за осъществяване на заветната си цел да открие морски път към вълшебната страна. Още като юноша той плавал из Източното Средиземноморие, посещавал Португалия и Англия. Когато попаднал на остров Пуерто Санто, близо до Мадейра, където живеели негови съотечественици, Колумб се оженил за дъщерята на един италиански преселник — мореплавателя Перестрело, който му оставил в наследство цял куп карти и дневници с описания на морски пътешествия.

Плавайки на своите каравели под испански флаг, Колумб пресякъл Атлантическия океан и след 33 дни хвърлил котва край неизвестен остров, наречен от него Сан Салвадор. Още през първото си плаване, което завършило с откриването на Америка, а не на Индия, прославеният мореплавател посетил и островите Куба и Хаити. Колумб нямал тогава представа за това, къде, в кой район на земното кълбо се намира.

Той се завърнал в Испания, където бил посрещнат с овации и почести, но изминали само 15 години и Колумб умрял в нищета, забравен от всички.

По-щастлив от Колумб се оказал португалският мореплавател Васко да Гама, който открил пътя по море за Индия през 1498 г.‍ Веднъж на връщане с корабите, натоварени с източни подправки и амбра[4] от кашалоти, Васко да Гама се разхождал по палубата и се любувал на тежкия си златен пръстен с безцветен диамант, купен от придворния пазар. В това време минаващият покрай него готвач на кораба се подхлъзнал и случайно спънал с крак своя капитан. Възмутен, Васко да Гама така ударил моряка, че на челото му се показала цицина, а пръстенът се изхлузил от пръста му, търкулнал се по палубата и паднал в океана. Надигащата се буря попречила на Васко да Гама да накаже готвача.

По заповед на капитана всички каравели влезли в най-близкото пристанище и там се приютили до разсъмване. Избухливият, но не злопаметен Васко да Гама до сутринта забравил за вчерашното произшествие, въпреки че в първите минути доста съжалявал за изгубения пръстен с шлифован като „роза“ диамант.

След 4 години, през време на своето второ плаване за Индия, Васко да Гама минал с каравелите си край същото онова място, където загубил пръстена си и с тъга си спомнил за него. Неочаквано, както миналия път, вълните се заблъскали в борда на кораба, надигнала се буря и капитанът отново повел корабите в най-близкото тихо пристанище, където каравелите престояли до сутринта. Какво било учудването на корабния готвач, когато, разпаряйки корема на една от златистите макрели[5], уловени от моряците, намерил пръстена на капитана. Зарадваният Васко да Гама погледнал камъка. Той бил син, с цвят на индиго като водата в Гвинейския залив в часове на пълно безветрие. Очевидно това се дължало на въздействието на морската вода върху диаманта за годините, през които той лежал на дъното на океана… Това никак не трябва да ни учудва, защото, ако си спомним, костите на океанските скумрии, обитаващи същия този район на Атлантическия океан, имат зеленикавосинкав цвят.

Няколко десетилетия преди Васко да Гама и други европейци да достигнат Индия, през 1470 г.‍ руският пътешественик и тверски търговец Афанасий Никитин посетил столицата на бахманидите[6] Бидар. Той се вглеждал във всичко ново и интересно, отбелязвал нравите, обичаите и бита на индийците и описвал всичко това в пътните си записки „Ходене през три морета“, включително и изключителния разкош на бидарските царчета, отправящи се на лов.

„В индийската земя всичките князе са хорасанци[7] и всички боляри също хорасанци. И земята е твърде населена с люде, и селските люде ходят доста окъсани, а болярите са много силни и богати… И тях ги носят на сребърни кревати (паланкини), и пред тях водят до 20 коня целите в злато, а зад тях вървят 300 човека на коне и 500 човека пешком и още тръбачи, барабанисти и свирачи по 10 човека.“

Именно в онези времена някакъв съобразителен руски търговец дава в „Търговската книга“ следните съвети за това, как в чуждите земи да се избират скъпоценни камъни, предназначени за Русия: „Лал яхонтът[8], когато се купува, трябва да има кървавочервен цвят, сапфирите, напротив, да са по-светли — като синя метличина. Изумруд-смарагдите трябва да имат плътен тъмнозелен цвят, а които са с пукнатини — изобщо да не се купуват… При покупката пробвайте яхонта с друг яхонт, елмаза — с друг елмаз, за да не бъдете измамени. И при изпробването освен на собствената си проба на никого другиго не вярвайте.“

Сред многобройните легенди за скъпоценните камъни има няколко предания за пурпурния диамант, които били известни още в древността. Хората, обитаващи Канарските острови още преди да дойдат европейците, свързвали появата на червения диамант с отблясъците на огнедишащия вулкан Пико де Тейде. Според твърдението на арабския пътешественик Улад ел Еолаф, жреците и фарисеите[9] на Палестина пет века пр.‍н.‍е.‍ обяснявали произхода на камъка със съприкосновение „с пролята кръв на качулата антилопа, която орел хвърлил от скалите в Елмазената пропаст“.

Но нека се спрем на по-правдоподобен вариант.

Както гласи преданието, първият яркочервен диамант принадлежал на един от най-жестоките владетели на Делхи — Аурангзеб[10]. По генеалогичната таблица на индийските султани, шахове, раджи и махараджи Аурангзеб произхождал от династията на късните Моголи. Този властолюбив и коварен падишах, освен това и наместник на една от провинциите, избрал за своя резиденция малко градче близо до Харк[11] и го нарекъл в своя чест Аурангабад.

През 1657 г.‍ в Индия заболял шах Джахан и веднага между неговите четирима синове започнала борба за трона и за натрупаните от шаха богатства.

Коварният и хитър Аурангзеб веднага се съюзил с най-малкия от братята си Мурад, разбил поотделно войските на другите си братя и ги убил. При подялбата на заграбените скъпоценности двамата братя победители се скарали заради двата прочути диаманта, наречени по-късно „Орлов“ и „Шах“.

Аурангзеб предложил на Мурад в замяна на тези скъпоценности да стане независим управител на Пенджаб[12], Афганистан и Кашмир, но Мурад не се съгласил с предложението му и започнал да подготвя дворцов преврат. Щом научил за това, Аурангзеб заповядал да заловят брат му и да го екзекутират.

Благодарение на интриги и подкупи Аурангзеб най-после заграбил властта и короната на сваления от него болен шах Джахан. След като окончателно укрепил диктаторските си права с помощта на своите продажни министри, той седнал на Пауновия трон и извикал при себе си баща си, който се криел в джамията, побелял от мъка. От висотата на своето царско величие Аурангзеб му заявил, че в бронзовите каси на монетния двор, проверени лично от него, не е открил десеткаратовия светлосин брилянт, който се числял в списъка на скъпоценностите на Великите Моголи.

Без да удостои дори с поглед престъпния си син, шах Джахан отвърнал, че принадлежащият му десеткаратов скъпоценен камък, придобит от него в честен бой, се намира на пръстта му в излятия пръстен и че Аурангзеб никога няма да го види, така както дивата свиня никога няма да види късата си проскубана опашка. Побеснелият Аурангзеб затворил баща си в подземието на крепостта и го държал там до самата му смърт.

Когато в деня на погребението на стария шах началникът на затвора донесъл на новия си господар и повелител пръстена с големия светлосин брилянт, принадлежащ на отправилия се в небитието шах Джахан, Аурангзеб моментално го грабнал от ръцете на пазителя. Но едва се докоснал до скъпоценния камък и брилянтът тутакси запламтял с кървавочервен блясък.

В същност цветните, ярко обагрени диаманти са толкова малко в природата и се срещат толкова рядко, че твърде е възможно кървавочервеният десеткаратов брилянт, принадлежащ на шах Джахан — един от Великите Моголи, преминал след това в наследство у неговия син Аурангзеб, и брилянтът, искрящ в отлятия пръстен на Павел I, да са един и същи скъпоценен камък.

На второ място след брилянта в таблицата на скъпоценните камъни стои наситено оцветеният в карминеночервен цвят рубин без всякакви жилчици и пукнатини. Ако такъв скъпоценен камък тежал три и повече карата, той се ценял по-скъпо от брилянт със същото тегло.

Трето място заема изумрудът с тъмнозелен цвят, прозрачен и без дефекти.

Но това степенуване невинаги било такова. В източните страни — Персия, Турция и Индия — рубинът например винаги бил ценен повече от изумруда. В Англия и Скандинавските страни на второ място след брилянта стоял изумрудът, особено ако превишавал 10 карата. В края на XIX в., след като френският химик Вернайл получил рубини по изкуствен начин, природният кървавочервен скъпоценен камък започнал да се цени наравно със своя син „събрат“ сапфира, който е също такъв корунд[13], както и той самият, и заема в таблицата на скъпоценните камъни четвърто място. Сапфирът бил известен от незапомнени времена на филистимците[14], израелците и други народи. Както гласи преданието, още сто хиляди години пр.‍н.‍е.‍ Савската царица от Синия Нил изпратила на цар Соломон за строежа на Ерусалимския храм яспис[15], порфир[16] и мрамор, а за украса на порталите — златни плочки. Тя му подарила и скъпоценни камъни, в това число и сапфири, за да може на свода на Ерусалимския храм с тях да бъде изобразено звездното небе, под което влюбената етиопка била някога толкова щастлива с избраника си.

Според твърдението на Гай Плиний Цецилий Секунд в летописите на един от будистките храмове било написано следното: „Сапфирът е символ на истината, чистотата и съвестта. В древен Рим го смятали за свещен и жреците от храмовете носели пръстени със сапфири във вид на кабошон[17]. Така камъкът най-много наподобявал небесния свод.“

Като най-красиви и най-скъпи в сравнение с другите сапфири се смятат цейлонските. Те са прозрачни, с цвят на синя метличина, който прелива с виолетови оттенъци и искрят с ярък блясък. След тях идват прочутите кашмирски сапфири с плътен тъмносин цвят и сякаш покрити със скреж, с копринен отблясък. Съвсем малко по красота им отстъпват индийските и сиамските сини корунди. На последно място стоят австралийските сапфири. Те са много тъмни и нямат блясъка на цейлонските или кашмирските, а цветовете им преливат със зеленикав тревист оттенък.

Най-скъп от всички сапфири е изключително рядко срещаният корунд с преливаща се шестолъчна звезда вътре в кристала — т.‍н.‍ звезден сапфир. За него у арабите се е запазила такава легенда.

Отдавна, много отдавна, когато на Цейлон растели непроходими тропични гори с цъфтящи акации, баобаби и вечно зелени кокосови палми, на света живял юноша на име Джампал. Той бил толкова красив, че жените и девойките просто се бояли да погледнат.

Както всички юноши и мъже от неговото селище, Джампал също ходел на лов в джунглите. На тръгване връстниците му взимали със себе си лък и стрели, върховете на които били намазани със змийска отрова, а Джампал носел само бумеранга си. В един от дните, когато мусонът духал откъм океана и всички животни се били изпокрили в гъстите гори и планините на Пидуруталагал, той не се върнал в колибата си, а останал да пренощува на една горска полянка. През цялата нощ юношата не успял да заспи, защото точно над главата му блещукала малка звездичка, която ту се скривала зад светлите облачета, ту се освобождавала от тях като спяща девойка, която отмята в съня си леките завивки.

И Джампал се влюбил в звездичката. Оттогава всяка нощ идвал на полянката и с пламенен взор гледал своята любима, потъваща в ахатовата нощ. А когато в утринната заря всички звезди гаснели на небето и то ставало синьо, синьо като кашмирски сапфир, звездичката се спускала ниско над земята и примамвала юношата със сребристата си светлина. Веднъж тя се спуснала толкова ниско, че едва не докоснала къдриците на Джампал, и тогава юношата прошепнал:

— Чуй, предутринна звездице, стани моя пътеводна звезда.

Но звездичката нищо не отвърнала и потънала в прозрачната опалова мъгла…

Скоро иззад хребета на Пидуруталагал, разхвърляйки облаците по скали и пропасти, изгряло златното слънце. То за миг изсушило гората и Джампал отново тръгнал с бумеранга си на лов. Цял ден бродил из горския гъсталак, провирал се безшумно през лианите, но не открил никакви следи — нито стъпкани от рис листа, нито клонки, оголени от антилопи или диви кози. Надвечер Джампал се върнал на заветната полянка и в тюркоазната синева на безкрайното небе съзрял любимата звездичка.

Внезапно на поляната изскочил черен виторог козел с бяло петно на челото. Ловецът метнал към него бумеранга си, но козелът навел глава и издал тръбен боен звук. Тозчас от завитите му рога излетяла силна вихрушка, подхванала бумеранга и го завъртяла във въздуха, като го издигала все по-високо и по-високо. Когато достигнал самото небе, бумерангът описал последна дъга, врязал се в синия купол и го отсякъл заедно със звездичката. И когато небесният купол летял към земята, разпръсквал около себе си сребристи искри като всички камъни, падащи от небето. Накрая рухнал върху най-високата скала на Пидуруталагал и се разбил на парченца. Едно от тях се търкулнало в краката на Джампал. Юношата го вдигнал, а вътре в камъчето — частица от небесния купол, превърнала се в сапфир — блестяла неговата любима звездичка.

Така на Цейлон се появил звездният сапфир.

След сапфира следват перлите и полускъпоценните камъни александрит, аквамарин, аметист, тюркоаз, топаз и др. Последните три се ценят в зависимост от плътността на оцветяването, формата и блясъка си.

Александритът притежава свойството на вечерна светлина да променя зеления си цвят в тъмномалинов. Както отбелязва руският писател Н.‍ С.‍ Лесков, при истинския александрит „утрото е зелено, а вечерта — червена“.

В края на миналия век в Европа освен уралски започнали да се продават и индийски александрити. Последните имат по-наситени тонове и цветовете им преливат от изумруденозелен до рубиненочервен.

Произвежданите сега синтетични рубини, сапфири и александрити имат същата твърдост и относително тегло, както истинските скъпоценни камъни, а фалшивият александрит в зависимост от дневното и вечерното осветление дори променя цвета си. Денем той напомня аметист[18], а при електрическо осветление придобива червеникав оттенък и прилича на турмалин[19].

Но да чуем какво казва най-мъдрият от мъдреци Бабур[20] по повод на различните фалшификати.

Родоначалникът на Великите Моголи Бабур в деня на възкачването си на индийския престол през 1526 г.‍, след като изслушал на придворния пазар песента на златния славей, изработен от ненадминатия майстор на скъпоценни играчки Бурхан Балали от Хайдарабад, казал: „Колкото и изкусно да е имитирана костилката на фурмата, от нея никога няма да израсне палма.“

[1] „Роза“ — начин на шлифоване, при който полусферичният скъпоценен камък се оформя във вид на пирамида с равна основа, като горната част на пирамидата се състои от 6, 8, 12 до 24 триъгълни стени, разположени така, че да напомнят пъпка на роза. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Картезианци (картузианци) — членове на католически орден, получил името си от манастира, основан през 1084 г.‍ близо до Гренобъл в местността Шартрьоз (на лат. Картузия). — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Румб — направлението към точките на хоризонта и към страните на света или ъгълът между две такива направления; в морската навигация хоризонтът се дели на 32 румба — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Амбра — подобно на восък благовонно вещество, което се образува в червата на кашалотите и има приложение в парфюмерията. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Макрел — вид океанска скумрия. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Бахманиди — династия персийски владетели, управляващи Бахманидския султанат (1347 — 1525) на полуостров Декан (Индия). — Б.‍пр.‍ ↑

[7] Хорасанци — така в Индия наричали мюсюлманите, преселници от Персия (Хорасан — историческа област в Североизточен Иран). — Б.‍пр.‍ ↑

[8] Лал яхонт — рубин (яхонт е старинно име на рубина и сапфира). — Б.‍пр.‍ ↑

[9] Фарисеи — представители на религиозно-политическа партия на богатите градски слоеве в древна Юдея (II в. пр.‍н.‍е.‍). — Б.‍пр.‍ ↑

[10] Аурангзеб (1618 — 1707 г.‍) — владетел на Моголската империя в Индия от 1658 г.‍ Завършил завоюването на Южна Индия. Жестоко преследвал индийците. — Б.‍пр.‍ ↑

[11] Харк — град и пристанище в Южен Иран на едноименен остров. — Б.‍пр.‍ ↑

[12] Пенджаб (Петоречие) — географска и историческа област в Южна Азия, част от Индо-Гангската низина, един от най-древните центрове на световната цивилизация. — Б.‍пр.‍ ↑

[13] Корунд — минерал, образуван от кристали алуминиев окис; цветните разновидности рубин и сапфир съдържат хром и титан. — Б.‍пр.‍ ↑

[14] Филистимци — народ, населяващ от XII в. пр.‍н.‍е.‍ югоизточното крайбрежие на Средиземно море; отнасят се към егейските племена, които древните египтяни наричали „народи на морето“; те са дали името на днешна Палестина. — Б.‍пр.‍ ↑

[15] Яспис — твърд непрозрачен минерал, декоративен камък с червен, зелен, черен или жълт цвят. — Б.‍пр.‍ ↑

[16] Порфир — тъмночервен минерал от вулканичен произход с включени едри кристали, строителен материал. — Б.‍пр.‍ ↑

[17] Кабошон — гладко полиран заоблен скъпоценен камък. — Б.‍авт. ↑

[18] Аметист — полускъпоценен камък с морав цвят; в древността го смятали като талисман против пиянството. — Б.‍пр.‍ ↑

[19] Турмалин — ценен разноцветен минерал, който се шлифова и като полускъпоценен камък. — Б.‍пр.‍ ↑

[20] Бабур (перс. Тигър) (1483 — 1530) — потомък на Тимур, създател на огромната империя на Великите Моголи, поет, историк и един от най-просветените хора на своето време. — Б.‍пр.‍ ↑

Трета новела
Легенди, предания и факти за диамантите от първа величина

„Шах“

Исторически най-известни са диамантите „Шах“ и „Орлов“. И двата скъпоценни камъка сега се намират в Съветския съюз. „Шах“ по своята форма много прилича на миниатюрен саркофаг. Този скъпоценен камък бил намерен в Централна Индия в средата на XVI в., когато в страната управлявал един от Великите Моголи — султан Акбар[1]. „Шах“ е чист и прозрачен, с лек жълтеникав оттенък. По-късно върху него се появили три надписа, гравирани с персийски букви: „Бурхан Низам шах Втори, 1000 г.‍“, „Джехангир, син на шах Джахан, 1051 г.“ и „Повелител Каджар Фатх Али шах Султан, 1242 г.“ (по нашето летоброене — 1585, 1636 и 1827 г.).

Диамантът е опасан от браздичка за златна верижка, на която бил окачван пред трона като символ на мъдростта и властта на повелителя. Когато тръгвал на поход за завоюване на нови земи, султанът или шахът прикрепял скъпоценния камък към дръжката на меча си или го носел на гърдите си като талисман, който предпазва от нараняване и поражение. Арабите, индийците и персите дълбоко вярвали в амулети от подобен род.

Диамантът „Шах“ се появил пред трона на Великия Могол Акбар, след като той, недоволен от опърничавите си васали, които не плащали редовно данък на „царя на царете“ и му изпращали незначителни подаръци, насочил войските си към Ахмеднагар, където насила били иззети слонове и скъпоценности. Между последните имало няколко десетки едри диаманта, между които и малко известният в онези времена „Шах“.

През 1739 г.‍ Индия била нападната от „завоевателя на света“ персийския шах Надир с неговата прочута конница и топове от най-нов образец. Индийската армия на Късните Моголи не притежавала необходимата военна дисциплина и точна съгласуваност на действията между пехота, артилерия и кавалерия, затова не могла да се противопостави на нашествието на персите. За поражението на индийците спомогнал също и необикновеният разкош, съпровождащ махараджите и султаните по време на поход.

В резултат на това шах Надир разгромил сравнително лесно индийските войски, завладял Делхи и отнесъл със себе си несметните богатства на Великите Моголи, в това число и диаманта „Шах“.

Този скъпоценен камък от 88,7 карата на времето запазил живота на десетки хиляди руски и персийски войници. Той предотвратил избухването на война между Русия и Персия. „Шах“ фактически бил даден като откуп за така нелепо пролятата кръв на големия писател и талантлив посланик Александър Сергеевич Грибоедов, тогава пълномощен министър в Иран.

В същност кървавата разправа над целия състав на руското посолство в Персия и неговата охрана състояща се от 50 казаци, сражавали се храбро с огромна тълпа фанатици, станала заради един евнух от харема на иранския владетел шах Фатх Али и две пленени наложници на Алаяр хан. Разбира се, това бил само повод за отдавна назрели събития, старателно подготвяни от чуждестранното разузнаване.

Между Русия и Англия се водела продължителна тайна война за влияние в Близкия Изток. И двете страни имали свои привърженици и врагове сред персийската придворна аристокрация. Английската и руската мисия с посланици Макдоналд и Грибоедов се намирали постоянно в Тебриз, но англичаните имали свое представителство и в Техеран. В деня на печалното събитие англичаните изчезнали от столицата на Иран. Всички сътрудници на представителството като по команда заминали за Тебриз. Такъв дипломатически ход им осигурявал пълно алиби.

Този безпрецедентен случай в историята на международните отношения, това кърваво злодейство било извършено на 30 януари 1829 г.‍ (12 февруари по нов стил).

Неотложни дела във връзка с не докрай получените от Русия контрибуции, с уреждане въпроса за пленниците и предстоящото пристигане на пратеници от Петербург, които ще връчат царските подаръци на персийския шах и неговите приближени, заставили Грибоедов да посети Техеран. На 9 декември 1828 г.‍ руският посланик с всичките си подчинени потеглил от Тебриз за столицата на Персия. Чиновниците били съпровождани от екскорт от 50 казаци. В Техеран Грибоедов бил приет от шах Фатх Али с подобаващи почести и всички източни церемонии. Спорните въпроси били благоприятно разрешени, само един от тях предизвикал недоволството на шаха. Въз основа на параграф XIII от Туркманчайския мирен договор[2] „всички военнопленници от двете страни, пленени през последната война или по-рано, които са поданици на някое от двете правителства и взаимно са попаднали някога в плен, трябва да бъдат освободени и върнати в родината им“. Грибоедов настоявал на това и най-после получил съгласието на шаха. Тъй като изпълнил мисията си, Грибоедов можел да тръгне за Тебриз, но едно обстоятелство го принудило да се задържи в Техеран още няколко дни. Той искал да дочака пристигането на куриера от Петербург с царските подаръци, предназначени за шаха и неговите приближени. Обозът се забавил по пътя и пристигнал в столицата в навечерието на деня, когато станали събитията, нарушили всички норми на международните отношения.

Същата вечер в руското посолство при Грибоедов се явил някой си Якуб Маркарян и разказал на посланика, че е арменец от Ереван и през 1804 г.‍ бил пленен от персите, кастриран от тях и насила помохамеданчен. В момента този евнух служел в двореца на шаха, а освен това бил ковчежник на Фатх Али и пазител на всички скъпоценности на харема. Той му разказал и за това, че в сандъчето, което носи със себе си, съхранява всички свои брилянти и златни монети, събирани от него, докато е служел при шаха.

Маркарян съобщил още, че с него са дошли две арменки с фереджета от харема на Алаяр хан и че всички заедно молят пълномощния министър на руския император да им даде убежище, като ги вземе със себе си в Тебриз, а след това да им помогне да се върнат в родината си. След известно колебание Грибоедов разрешил на Якуб Маркарян и неговите спътници да останат в помещението на руското посолство.

Решението на посланика предизвикало гнева и недоволството на Фатх Али. Шахът поискал връщането на евнуха и наложниците, но Грибоедов категорично отказал да им предаде взетите под негова закрила граждани на Руската империя, тъй като разбирал, че в противен случай ги очаква сигурна смърт.

Така възникнал сериозен конфликт между руското посолство и шахския двор. Фатх Али се опасявал, че умният, ловък и хитър Маркарян, който познавал не само финансовите дела на шаха, но знаел и в кои селища били откарани пленени руски казаци, заставени да приемат мохамеданството, може да разгласи „важни държавни тайни“. Министрите на шаха се обърнали за съвет към моллите как да вразумят опърничавия руски посланик.

Последните разгласили в джамиите пред народа, че гяурите[3] са скрили мюсюлмани в сградата на руското посолство и искат насила да ги откарат в Русия, за да ги покръстят. Това предизвикало сред правоверните фанатици такова възмущение, че на другата сутрин тълпи от хиляди хора, въоръжени с кинжали, камъни и огнестрелно оръжие, нахлули в двора на руското посолство. С цел още повече да се нажежи атмосферата бил пуснат слух, че евнухът-ковчежник откраднал злато и скъпоценности от съкровищницата на Фатх Али.

В критичната минута един от чиновниците предложил на Грибоедов да се скрие в близката арменска църква, където мюсюлманите няма да посмеят да влязат. На това предложение посланикът гордо отвърнал:

— Аз съм посланик на Русия и няма да се крия!

Обезумялата тълпа фанатици извършила кървава разправа не само над Маркарян, но и над всички, намиращи се в руското посолство друговерци. Случайно се спасили само помощникът на Грибоедов И.‍ С.‍ Малцев и още двама куриери. Установено е, че шахът санкционирал виновниците за насилственото изземане на „презрения евнух“ от сградата на руското посолство, който изменил и на него, и на исляма. Той не възразявал срещу възможното убийство на Маркарян, но що се отнася до Грибоедов, Фатх Али предполагал, че тълпата няма да посмее да извърши покушение над живота на посланика и неговите приближени и че след инцидента в двора на руското посолство Петербург ще отзове от Иран своя дипломат. Така шахът ще се избави от неудобния за него висш служител.

След като научил за поголовното избиване на чужденците в руското посолство, Фатх Али извикал приближените си и започнал да търси изход от крайно опасната за Персия ситуация. Един от министрите, предложил: за да бъде умилостивен руският император, да изпратят на „белия цар“ подаръци, сред които и прочутия диамант „Шах“, върху който Фатх Али бил увековечил името си. Първоначално се предполагало, че подаръците ще бъдат връчени в Петербург от наследника на престола Абас, но поради опасения, че по пътя, минаващ през Кавказ, той може да бъде убит заради отмъщение от роднините на умъртвения преводач на руското посолство Шахназаров, било решено с подаръците да бъде изпратен по-малкият син на Абас — принц Хосрев Мирза, роден не от една от дванадесетте жени на престолонаследника, а от старшата наложница. Хосрев Мирза, придружен от свитата си, предал в Петербург подаръците и писмото от Фатх Али до руския император, което започвало с думите: „Нашето правителство е покрито с прах от позора пред Вас и само струята на извинението може да измие неговото лице.“

Руският цар приел подаръците и инцидентът бил загладен, въпреки че няколко воински части вече били прехвърлени от Закавказието към персийската граница. Диамантът „Шах“ произвел на Николай I очакваното впечатление.

Сега диамантът „Шах“ се намира в Елмазния фонд на СССР.

Няколко години след кървавото събитие в Техеран гвардейският поручик Арцруни попитал Мамед Хюсеин хан — адютанта на Абас Мирза, как така в тази страна с толкова гостоприемен народ се е случило такова невероятно събитие. В отговор на въпроса му Мамед Хюсеин хан му разказал една източна приказка.

Веднъж жената на дявола седяла с малкото дяволче край голям път, по който вървял селянин с тежък товар. Когато се изравнил с мястото, където седели дяволите, той се спънал в големия камък, лежащ на пътя, паднал и силно се ударил. Като ставал от земята, селянинът извикал: „Бъдете проклети, дяволи такива!“ Дяволчето чуло думите му и казало на майка си: „Колко са несправедливи хората — ругаят ни дори там, където ни няма. Толкова сме далеч от онзи камък и пак сме виновни!“ — „Ш-шт, мълчи — прошепнала майка му. — Макар че сме се притаили далеч от пострадалия, опашката ми лежи под същия тоя камък…“

— Така е било и при случая с Грибоедов — заключил Мамед Хюсеин хан. — Въпреки че англичаните се намирали в Тебриз, опашката на британския лъв била скрита под руското посолство в Техеран.

[1] Акбар (1556 — 1605) — внук на Бабур, най-талантливият военачалник и държавен деец на Моголската империя. — Б.‍пр. ↑

[2] Туркманчайски мирен договор — подписан на 22.II.1828 г.‍ в село Туркманчай (близо до Тебриз) след прекратяване на войната между Русия и Персия през 1826 — 1828 г.‍ — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Гяури — обидна дума, с която мюсюлманите наричали друговерците. — Б.‍авт. ↑

„Орлов“

Преди да минем към разказа за „Орлов“, нека се запознаем с легендата за трите диаманта „Дерианур“, „Коинур“ и „Хиндинур“.

През 1316 г.‍ след смъртта на владетеля на Индия Али уд-дин от династията Кхилджи претенденти за трона били тримата му синове Хизър хан, Шихаб уд-дин Умар и Кутб уд-дин Мубарак. Наследниците решили да си поделят земите на три равни части, затова тръгнали да огледат бъдещите си владения. По пътя ги настигнал проливен дъжд и братята се скрили в една пещера на безименна планина. Когато влезли навътре, видели, че тя е осветена от някаква мъждукаща светлина. Светлината се излъчвала от диамант, който лежал върху огромен гранитен къс скала. Братята веднага се скарали на кого от тях трябва да принадлежи скъпоценният камък. Хизър хан заявил, че диамантът се пада на него, тъй като е най-голям в рода. Умар смятал скъпоценния камък за свой, като се позовавал на това, че го е забелязал пръв, а Мубарак предложил на братята си да им даде своя дял от земята в замяна на чудния камък. Изнесли го навън от пещерата, за да го разгледат по-добре. Заслепени от красотата му, братята започнали да се молят: Хизър хан — на бога на слънцето Вишну, Умар — на душата на света Брахма, а Мубарак — на бога-рушител Шива. Последният чул молитвата на Мубарак, изпратил мълнии върху скъпоценния камък и диамантът се разчупил на три почти равни части. Всяко от парчетата превишавало 800 ратиса, или 700 карата. Хизър хан взел за себе си най-голямото парче и го нарекъл „Дерианур“ — море от светлина, Умар дал на своя диамант името „Коинур“ — планина от светлина, а Мубарак назовал парчето, което му се паднало, „Хиндинур“ — светлината на Индия.

Неуспели още братята да отпразнуват възкачването си на султанските престоли, и в страната започнали да се ширят глад и болести, които отнасяли десетки хиляди човешки живота. За да умилостиви бога-рушител Шива, Мубарак продал диаманта на персийския шах и с получените пари построил храм, а пред него поставил мраморен паметник на идола с височина три човешки ръста. Но бедствията не се прекратявали. Тогава Хизър хан и Умар донесли диамантите си в храма и заповядали на каменоделци да ги поставят на ненаситния идол вместо очи, за да види какво става на опустошената земя. Още щом каменоделците приключили работата си, бедствията се прекратили.

Твърде възможно е именно тази легенда да е послужила като повод на поета Мережковски да напише стихотворението „Сакя Муни“, което на времето се ползувало с голяма популярност. В него се разказва как гладни просяци решили да откраднат диаманта от короната на каменния Буда: „Братя, тъмна е нощта и никой не ни вижда нас. Много хляб, сребро и дрехи ще дадат за скъпия елмаз. Той на Буда не е нужен — царят на небесните стихии има купища брилянтови светила“… Тези думи направили силно впечатление на каменния бог: „За да могат те елмаза лесно да свалят, каменният Буда със корона до земята преклонил глава.“

По-късно „Дерианур“ и „Коинур“ били вградени в трона на персийския шах Надир, който вероломно нападнал Индия и я разграбил.

След убийството на шах Надир през 1747 г.‍ в Персия започнала междуособна война, която продължила 13 години. Хазната на шаха била разграбена, а знаменитият „Коинур“ преминал в британски ръце. Сега той се намира в британската корона.

Второто око на каменния идол — „Дерианур“, попаднало в Русия й там било наречено „Орлов“[1].

Как и при какви обстоятелства този скъпоценен камък дошъл от Персия в Русия и станал собственост на императрицата?

От разказите на стари арменски гравьори и бижутери, които пък научили тази история от бащите и дедите си, се знае следното. Персия от векове се славела с прочутите си хорасански килими. В Европа и Азия особено много се ценели старите, избелели от времето килими. Такива в Иран били останали съвсем малко, но хитрите търговци намерили изход. Пред лавките на пазарите, където обикновено се търгувало оживено със сушени зарзали и кайсии, шафран[2], хурми[3] и кишмиш[4], те разстилали нови килими, за да ги тъпчат тълпящите се купувачи. След това тези изпотъпкани и измърсени килими били окачвани над запалени мангали, в които посипвали сяра. Парите на отровния минерал обезцветявали отчасти ярко оцветените вълнени конци и новите килими заприличвали на стари.

Сред персийските килимари имало талантливи художници. Те тъчели килими с ликовете на Екатерина II, Наполеон и шах Абас. Тези истински произведения на изкуството се ценели високо в Русия, Франция и Персия. Пред трона на шах Надир бил постлан пъстър килим с изображение на лъв и слънце, изтъкан от изкусни хорасански майстори. Само на особено важни сановници се разрешавало да целунат копринените ресни на този килим. Персийските килими били изнасяни във всички страни на света. През XVIII в. между руските търговци и английските негоцианти съществувала жестока конкуренция за завладяване на персийския пазар. Двете страни изкупували преди всичко килими, а внасяли в Иран захар за персийските сладкари, които приготвяли рахат-локум, чучхела и други източни лакомства.

През лятото на 1770 г.‍ в пристанище Ензели с кораб, натоварен със захар, от Русия пристигнал някой си търговец на име Григорий Сафрас. В пристанището той заварил три английски кораба със същата стока. Руската захар била значително по-добра от тръстиковата, която англичаните превозвали от африканските си колонии. Като научил, че конкурентите са определили цена на захарта по 10 тумана[5] за центнер[6], Сафрас започнал да предлага стоката си по 9 тумана, но англичаните бързо намалили на 8. Сафрас намалил цената с още един туман. Персийските лавкаджии, наблюдаващи невероятната борба на двамата конкуренти, прекратили изкупуването на захар в очакване на още по-ниска цена. И действително англичаните им предложили 6 тумана за центнер. Това бил явен дъмпинг[7], но ловкият търговец Григорий Сафрас не се поддал на провокацията и изкупил чрез подставени лица всичката стока от трите английски кораба, а на следващия ден определил цената на захарта по 11 тумана на центнер. Тъй като получил огромна печалба от тази ловка търговска комбинация, а освен това имал и солидни суми в техеранската банка, той вместо килими купил от шаха, който имал нужда от налични средства за увеличаване на армията си и потушаване на въстанията на племената, само един нешлифован диамант „Дерианур“ с тегло 400 карата. Понеже се опасявал да не го нападнат пирати, Григорий Сафрас тайно заминал за Холандия, където дал да шлифоват скъпоценния камък като „роза“, както по онова време обикновено обработвали диамантите. „Дерианур“ имал пукнатини и отчупени места, затова след обработката тежал вече 194,8 карата. Сега този брилянт с едва забележим зеленикавосинкав оттенък можел да конкурира „Флорентинеца“, „Низама“ и други скъпоценни камъни, пренесени от Индия в Европа, които блестели в кралските корони.

За потвърждаване на тази версия и за изясняване на по-нататъшната съдба на диаманта да се обърнем към документите, за които споменава М.‍ И.‍ Пиляев в книгата си „Скъпоценните камъни“. След смъртта на Григорий Сафрас астраханският еснаф Гилянчев подал през 1778 г.‍ молба до тамошния губернатор И.‍ В.‍ Якобия за наследството на жена си, в която се казвало: „… моят тъст Григорий Сафрас, арменец жулфинец[8], купил рядка в света вещ — много скъп елмаз, който внесъл в Русия и продал за 400 000 рубли.“

„През 1772 г.‍, на 29 октомври — свидетелствува придворният бижутер Лазарев Йохан Агазарович — Григорий Сафрас ми продаде половината от стойността на 195-каратния елмаз за 125 000 рубли… През същата година продадох горепосочения елмаз на негова светлост княз Орлов за 400 000 рубли.“

На 24 октомври 1773 г.‍ граф Солмс съобщил с депеша до пруския крал Фридрих: „Днес княз Г.‍ Орлов поднесе в Царско село на императрицата вместо букет един елмаз, купен от него за 400 000 рубли от банкера Лазарев. Същия ден скъпоценният камък беше изложен на показ в двореца.“

Когато придворните се любували на блясъка на скъпоценния камък и чудната „игра“ на цветовете, една от придворните дами на Екатерина II — княгиня Голицина, възкликнала:

— Не, господа, Орлов е безподобен!

От този ден диамантът „Дерианур“ започнал да се нарича „Орлов“. Впоследствие той бил поставен в царския скиптър и бил оценен от специална международна комисия за 2 милиона и 400 хиляди рубли.

[1] Отъждествяването на брилянтите „Дерианур“ и „Орлов“ е погрешно. Това са два съвсем различни скъпоценни камъка както по форма, така и по тегло. „Орлов“ тежи 195 карата, а „Дерианур“ — 182 карата. Първият има синкавозелен оттенък и е шлифован във вид на „индийска роза“, докато вторият е с бледорозов цвят и има правоъгълна форма. Предполага се, че и двата камъка са били намерени в Коларските диамантени находища на Голконда и са станали впоследствие част от плячката на шах Надир. След убийството на Надир „Дерианур“ попада в съкровищницата на неговите наследници, а по-късно бил предаден на съхранение в Държавния музей на Иран. В годините на иранската революция за малко не бил изнесен от страната от сваления от власт шах Мохамед Али Мирза, но отново бил върнат в Държавния музей и сега се намира в Държавната съкровищница на Иран. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Шафран — прах от изсушени цветове на едноименно луковично растение, който се употребява като подправка или за оцветяване в жълто в сладкарството. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Хурма — южно дърво с оранжевочервени сладки плодове и леко тръпчив вкус. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Кишмиш — стафиди от дребнозърнест сорт грозде без семки. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Туман — иранска златна монета, сечена през XVIII в. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Центнер — единица мярка за тегло, равна на 100 кг — Б.‍пр.‍ ↑

[7] Дъмпинг — продажба на стоки на външния пазар на по-ниска цена, отколкото на вътрешния и международния пазар за отстраняване на конкуренцията, като загубите се покриват с монополни вътрешни и държавни дотации. — Б.‍пр.‍ ↑

[8] Жулфинец (джулфинец) — жител на предградието Нор Джуги (Нова Джулфа) на град Исфахан (Иран). Жулфинците били арменци, преселени от персийския шах Абас I в Иран, където запазили името на родния си град. Жулфинските търговци играели изключителна роля в икономическите и търговски връзки на страните от Изтока и Запада. През XVII в. жулфинци образували малка колония в Амстердам. — Б.‍пр.‍ ↑

„Пит-Регент“

Много интересна история има и легендарният диамант „Пит-Регент“. Докато „Санси“ бил обагрен с кръвта на кралете Хенрих III и Хенрих IV доста години след като се появил на бял свят, то „Пит-Регент“ се потопил в кръв още в деня на своето „раждане“. Този скъпоценен камък бил намерен в Ост Индия през 1700 г.‍, когато в страната управлявал Великият Могол Аурангзеб — същият онзи владетел, който в борба за трона убил братята си, а баща си шах Джахан оставил да изгние в подземието на старата делхийска крепост.

„Пит-Регент“ бил намерен от роб на име Гияс в един от рудниците на Портеал, където полугладните туземци работели по 12 до 14 часа на денонощие, за да търсят диаманти, необходими за украшенията на султана, свитата му и техните многобройни жени и наложници. Според легендата робът Гияс, след като намерил камъка, си разрязал крака и под превръзката го изнесъл от рудника. Щом стигнал до Ганг, помолил един лодкар да го превози на другия бряг на реката. Тъй като не разчитал на възнаграждение, лодкарят отказал. Тогава Гияс му показал находката си и му обяснил, че в Морадабад има познат търговец на диаманти, който ще му даде много пари за камъка и тогава ще се разплати с лодкаря. Лодкарят се съгласил и двамата заплавали с несигурната лодчица по буйната река. След известно време лодката започнала да се пълни с вода. Лодкарят продължавал да гребе, а Гияс изчерпвал водата от дъното. Когато доплавали до средата на реката, лодкарят ударил с веслото нищо неподозиращия Гияс по главата и го убил. После взел скъпоценния камък и бутнал трупа във водата. Единствен свидетел на всичко това бил диамантът „Пит-Регент“.

Аурангзеб, който наследил несметните богатства на Великите Моголи, а по-късно разграбил Голконда, като изнесъл оттам стотици диаманти, рубини и изумруди, до края на живота си така и не узнал за съществуването на изнесения от неговата държава „Пит-Регент“. До приближените на султана достигали слухове за изчезналия роб, който откраднал голям диамант, но никой не се решавал да съобщи това на повелителя.

Като доплавал до другия бряг, лодкарят продал скъпоценния камък на пастор Пит, от когото диамантът получил първото си име[1]. Тъй като не знаел цената на камъка, лодкарят го продал за 1000 фунта стерлинги и веднага, още на пристанището, пропил всичките пари. Измъчван от угризения на съвестта, лодкарят завършил живота си със самоубийство. Преданието не е запазило неговото име. Що се отнася до Пит, хитрият пастор взел със себе си диаманта и напуснал бреговете на Ганг, където дотогава се занимавал с проповядване. Щом пристигнал в Европа, той се срещнал с регента на Франция Орлеанския херцог и му продал камъка за 2 500 000 франка. Сделката била сключена в парижкия замък Тюйлери. От този ден диамантът получил второто си име и започнал да се нарича „Пит-Регент“. По това време скъпоценният камък тежал около 400 карата, а след шлифоването му станал 136,9 карата. През 1791 г.‍ брилянтът бил оценен от специалната международна комисия на бижутерите за 12 000 000 франка, а след 100 години цената му била намалена наполовина.

По време на Френската революция през 1792 г.‍ „Пит-Регент“ изчезнал от двореца Тюйлери заедно с останалите скъпоценности на френската корона, но скоро бил открит у един от парижките антиквари. Брилянтът бил вграден в бронзовата мастилница на Людовик XVI. Останалите скъпоценности не били намерени въпреки обещаните големи възнаграждения и арестуването на всички бижутери в Париж.

Тъй като новото правителство имало нужда от пари, брилянтът бил заложен при намиращия се по това време в Лион Г.‍ Н.‍ Тресков — търговец от Замоскворечието[2].

На власт дошъл Наполеон и откупил „Пит-Регент“. Най-добрите парижки бижутери вградили брилянта в дръжката на шпагата му.

Този скъпоценен камък изиграл важна историческа роля. Малко преди държавния преврат, през ноември 1799 г.‍, Наполеон извадил „Пит-Регент“ от шпагата си и го заложил при правителството на една малка европейска държава. С получените средства Бонапарт осъществил преврата, който му осигурил мястото на първи консул на Франция. След няколко години Наполеон се провъзгласил за император.

Интересно е съобщението на един парижки вестник за това, как след смъртта на Людовик XVI били намерени скъпоценностите на френската корона. При разчистване на разрушенията от опожарения дворец Тюйлери бил открит сандък, върху капака на който се запазили инкрустирани от емайл три бели лилии. Съкровището било намерено от работника Огюст Долоне. В сандъка били открити всички скъпоценности на френската корона с изключение на „Санси“. Що се отнася до „Пит-Регент“, след смъртта на Наполеон Бонапарт за този брилянт не се споменава в нито един от хералдическите списъци на Франция.

[1] Според друга версия индиецът се договорил с един моряк от английски кораб, който тайно го скрил в трюма. Когато корабът излязъл в открито море, морякът през нощта донесъл храна на роба и го убил с кинжала си. Океанът погълнал жертвата, а морякът продал диаманта в Мадрас на сър Пит — английския губернатор на града — за 20 000 фунта стерлинги. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Замоскворечие — исторически район в Москва, разположен на десния бряг на Москва река, на завоя й южно от Кремъл. — Б.‍пр.‍ ↑

„Кулинан“

В края на XVIII в. главните находища на диаманти в Индия били изчерпани, но през 1851 г.‍ в Австралия се появили нови източници за добиването им, а през 1867 г.‍ били открити най-богатите диамантоносни кимберлитови тръби[1] в Южноафриканския съюз днес Южноафриканска република близо до реките Оранжева и Ваал.

Без съмнение африканските туземци и по-рано са намирали диаманти в наносните пясъци и близо до кимберлитови ями, но не могли да ги оценят както трябва. В онези далечни времена на африканския континент пари такива, каквито се употребяват в сегашния им вид нямало. В Африка, Индия и Цейлон вместо тях използували черупки от каури[2]. Пренесени от Малдивските и Лакадивските острови, тези малки бели и лъскави кръгли черупки се използували като разменна парична единица и от някои европейски племена, а също и от индианците в Северна Америка. Диамантът така и не заменил каури, докато златото, среброто, платината и медта след време изместили простичките черупки. Диамантите и другите скъпоценни камъни с изключение на нефрита в Китай никога не били употребявани като разменна монета.

И така през лятото на 1867 г.‍ на южния бряг на Оранжева река едно единадесетгодишно момиче, дъщеря на холандски фермер, като си играело в градината, се уболо на остро камъче, което пробило подметката на сахтияновата[3] му пантофка. Това камъче се оказало чист прозрачен диамант с лек жълтеникав оттенък и тегло 21,5 карата… Така било открито новото находище на южноафриканските диаманти, които затъмнили старата слава на скъпоценните камъни от Голконда.

Вестта за откритието се разпространила с бързината на мълния. Бясно заработили телеграфите на всички столици по света. В онези години вече се използували апарати, отпечатващи букви, конструирани от руския учен Б.‍ С.‍ Якоби, които заменили сигнализацията на хелиографа, действуващ с помощта на слънчева светлина.

На европейската и американската борса рязко паднали акциите на диамантените тръстове и синдикати. Страхувайки се да не изпуснат изгодния момент, знатните буржоа се трупали пред банките, където се съхранявали фамилните им скъпоценности.

По същото време били продадени десетки уникални скъпоценни камъни, в това число и шестте световноизвестни сини брилянти на Делакроа от прочутата му колекция. На витрината на парижки антикварен магазин, собственост на Дюре, заблестели диамантеното колие на херцогиня Дорвал и тридесеткаратовият брилянт на холандския банкер Асен. Треската обхванала Лондон, Берлин, Антверпен и Петербург. Брилянтите и диамантите се продавали на половин цена.

В това време от всички континенти към новите находища в Южна Африка се устремили десетки хиляди разорени мошеници, рицари на лесните печалби, търсачи на приключения. Моряци изоставяли корабите си, гвардейци напускали полковете си, пазачи на затвори освобождавали затворниците и заедно с тях се втурвали в надпревара към бреговете на Ваал и Оранжева река с надежда да намерят някой стокаратов диамант и да станат втори ротшилдовци.

Те изминавали стотици километри по горещите тропични пясъци под палещите лъчи на африканското слънце, като падали, ставали и отново падали, понякога за да не се вдигнат никога вече. И все пак най-силните и най-издръжливите успели да достигнат заветната цел. С голи ръце разравяли напуканата синкавожълта скала[4]. Някои щастливци още същия ден преди залез слънце успявали да намерят скъпоценните половинкаратови и други по-дребни диаманти.

След първите групи търсачи на диаманти идвали втори, после трети. Започнала се кръвопролитна битка за всяка педя земя. Веднага се намерили ловки и предприемчиви хора, които откривали още тук, край бъдещите диамантени шахти, банкерски и посреднически кантори със съмнителен произход, кафенета и игрални домове. Появил се и триетажен хотел, наречен „Великият Могол“.

Около банкерските кантори и хотела започнали като гъби мухоморки да растат колиби, къщички, двуетажни домове с градинки. Скоро малкото селище се превърнало в многоезичния шумен град Кимбърли, където човешкият живот, мулето и бялата жена се продавали за три, един и четвърт карата.

Извън града край самите кимберлитови ями зад бодлива телена ограда във влажни кирпичени колиби живеели десетки хиляди работници кафри[5]. Тези туземци били наемани за грошове от изникващите като гъби тръстове и синдикати на диамантените рудници.

Ако банкерът милионер направел само една погрешна стъпка в този пъстър, шумен и многолик град, той моментално се разорявал и скоро след това всички можели да го видят на кръстопътя с протегната ръка.

Дребните банки и посредническите кантори, които не успявали да се обединят в тръстове, се пукали като сапунени мехури. Кметът на града успял да получи разрешение да погребва разорилите се самоубийци в градското гробище, а банкерската кантора „Кейп оф Гуд“ в Кимбърли издала на фалиралия тръст „Сентръл Д.‍ Мг.“ чек на сума 5 милиона фунта стерлинги. И този чек действително бил изплатен.

Съдбата на всеки човек от златните и платиновите мини или диамантените рудници зависела от случая, от сляпото щастие. Тук, в Африка, белите се занимавали с „бяла“ работа, а черните — с черна. Надзирателите получавали 7 пъти повече от цветнокожите работници. Ако някой кафър глътнел намерения диамант, веднага след него поглъщал и куршума на надзирателя — такъв бил неписаният закон на диамантените рудници.

Още на разсъмване полугладните кафри с риск на живота си се спускали по дебели въжета в кимберлитовите тръби да търсят диаманти и до вечерта копаели с кирки скалната маса.

През 1893 г.‍ в рудника „Ягерсфонтайн“ бил намерен диамантът „Ексцелсиор“ с тегло около 1000 карата. През 1905 г.‍ бил открит „Кулинан“ — най-големият диамант в света. Теглото му се равнявало на 3106 карата. Намерили го в рудник „Премиер“. Съществуват няколко версии за това, как и при какви обстоятелства бил намерен този „исполин“. Най-правдоподобна е следната.

В самия разгар на диамантената треска в Кимбърли се появили двама джентълмени — Смит и Кюн. Те купили малък парцел земя край езерото Дютоа, където имали намерение да се заемат с развъждане на щрауси. Близо до реките Ваал и Оранжева холандците отглеждали голям брой от тези гигантски птици и получавали добри доходи от продажбата на перата им, използувани за украса на дамските шапки. В Париж, Лондон и Петербург едно щраусово перо струвало от 5 до 25 рубли. На аристократичните и придворните балове се появили ветрила от щраусови пера. Цената на такова ветрило била равна на стойността на еднокаратов брилянт. Веднага щом се заселили на закупения парцел, новите предприемачи наели кафри, за да изкопаят артезиански кладенец. След няколко дни, когато един от туземците пълнел с пясък ведрото от волска кожа, на 12-метрова дълбочина той неочаквано открил и него десетина дребни диаманти. На другия ден от дълбочина 14 м отново били извадени диаманти. Слухът за находката в артезианския кладенец моментално се разнесла из целия град. На щастливците започнали да предлагат солидни суми за парцела им. По същото време Кюн и Смит завели съдебно дело за това, как трябва да се нарича находището — „Смит и Кюн“ или „Кюн и Смит“.

За да не се скарат окончателно, току-що излюпените притежатели на диамантоносно находище решили да го преотстъпят за 40 000 долара на банкерската кантора „Ролер и син“. Бъдещите собственици на находището създали специална комисия за определяне на възможния добив на диаманти от парцела на Смит и Кюн.

Като сумирал мненията на самоуките геолози и спекулантите на диаманти, председателят на комисията — борсовият деец Мансфелд, заявил на Ролер-старши, че рудникът на Смит-Кюн без съмнение ще носи печалба, но в него трябва да се вложат за изследователска работа не по-малко от 10 000 долара.

Бившите собственици получили доста голям аванс и започнали да изкупуват в Кимбърли едри диаманти, без да се съобразяват нито с формата, нито с цвета на скъпоценните камъни. Било ясно, че те не са компетентни в тези сделки и трудно различават жълтите диаманти от златистите топази.

Веднъж при тях дошъл един непознат, седнал без покана в шезлонга и се представил:

— Казвам се Енрико Короти. Аз съм посредник при покупко-продажбата на диаманти. В Кимбърли всички ме познават.

— Какво обичате? — попитал Кюн, без да изважда пурата от устата си.

— Искам да получа полагаемата ми се една трета от рудника, който сте продали.

— Вие се шегувате — възмутил се Кюн, а Смит поставил ръката си върху кобура на пистолета.

— Ако не сте мошеник или шантажист, обяснете какво значи всичко това — настоял Смит.

— С удоволствие — усмихнал се Короти. — Вие сега правите весели физиономии, а в същност играете лошо. Вчера Ролер-младши заложи при мен всичките си диаманти, които намерил във вашия интересен кладенец. Между тях открих и две „розички“. Не ви ли се струва, сеньори, че не е съвсем редно диамантите сами да се шлифоват в земята и да се превръщат в брилянти? Достатъчно е само да прошепна за това на Ролерови и вашата карта ще бъде бита. И така, джентълмени, считайте ме за ваш трети съдружник.

Тъй като се опасявали да не бъдат разобличени, Смит и Кюн разделили с Енрико печалбата си и, без да дочакат да получат цялата сума от банкерската кантора, още същата нощ изчезнали от града. О, ако са знаели какво ще стане по-нататък, за нищо на света нямало да напуснат Кимбърли!

След една година новият парцел на Ролерови, които се разорили след несполучливи търговски комбинации, бил продаден на публичен търг. Купил го на борсова цена мистър Кулинан и организирал там голям рудник, наречен „Премиер“.

Естествено за извършване на изкопните работи на предприемача му била нужна вода и, за да не я превозват с бъчви от езерото Дютоа, той възобновил изкопа на изоставения кладенец. На 37 м дълбочина кафрите, които копаели земята, се натъкнали на скален къс, стърчащ от стената на кладенеца. Работниците се опитали да го разбият с кирки и лопати, но той се оказал доста твърд и само се напукал по краищата. Тогава го изхвърлили цял на повърхността заедно с пръстта. Камъкът се разчупил и в него заблестял огромен диамант. Скалният къс се оказал най-големият диамант в света. В чест на притежателя му го нарекли „Кулинан“.

При обработката „Кулинан“ бил разцепен по линиите на пукнатините, които се образували от ударите на копачите. От него се получили двата световноизвестни диаманта „Кулинан I“ („Звездата на Африка“) и „Кулинан II“. Първият тежал 530,2 карата, а вторият — 317,4 карата. Освен това от дребните парчета били шлифовани стотина брилянти с тегло от 5 до 28 карата.

Сега „Кулинан I“ („Звездата на Африка“) и „Кулинан II“ се намират в Англия и принадлежат на кралица Елизабета.

[1] Кимберлитова тръба — гигантски тръбопроводен канал с диаметър до 1 км, образуван при изригване на газове от земните недра, и запълнен със застинала диамантоносна магма и натрошена скална маса (кимберлит) с тъмнозелен или зеленикавочерен цвят. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Каури — коремоноги мекотели, обитаващи тропичните морета, черупките на които освен за украшения още в древността до началото на XX в. се използували от народите на Азия, Африка и островите на Тихия океан като разменна монета. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Сахтиян — тънка, фино обработена козя кожа, която служи за подвързия, за обличане на мебели, за изработване на чанти и др. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Синкавожълта скала — залегналият на дълбочина кимберлит е плътен и твърд, докато в по-горните слоеве преминава в синкавосива или синкавочерна маса т.‍н.‍ синя земя, а съвсем на повърхността синята земя се сменя с жълта — продукт на пълно разрушаване на кимберлита в резултат на изветряне. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Кафри (от араб. кафир — неверник) — название, дадено през XVIII в. на народите банту в Южна Африка. — Б.‍пр.‍ ↑

„Мария“

Целият добив на диаманти в Южна Африка, тяхната обработка и реализация през последните 70 години се намирали в разпореждане на концерна „Ротшилд“, който погълнал почти всички тръстове и синдикати, занимаващи се някога с цялото това доходно дело. На европейските и американските пазари попадало ограничено количество скъпоценни камъни, основният запас се съхранявал в сейфовете и складовете на концерна. Той определял цената на брилянтите. За изкуствено създаване на ажиотаж[1] скъпоценните камъни в някои от страните се продавали по-скъпо, в други — по-евтино. Това давало възможност на борсовите посредници и комисионерите да уреждат търговските си сделки. Ако случайно в бижутерските магазини на столиците постъпвало по-голямо количество скъпоценни камъни, положението на борсата се променяло и цената на брилянтите спадала. Чрез повишаване и понижаване на акциите на диамантения концерн борсовите магнати трупали огромни печалби.

Неочаквано над банкерския дом на Ротшилд и сие надвиснала опасност — появил се силен конкурент, който объркал всички сметки на концерна. През 1954 г.‍ в Якутия, в басейна на левите притоци на река Лена били открити първични находища на диаманти, които високо се котирали на европейските и отвъдокеанските пазари. Но най-страшно за концерна се оказало това, че якутските диаманти били открити не в наносни пясъци и шисти, а в кимберлитови тръби. Това означавало, че там може да се очаква откриването на голямо количество диаманти, и то вероятно от най-едрите. Освен това моментално отпаднал такъв солиден купувач на технически диаманти, какъвто бил Съветският съюз. Това силно се отразило върху бюджета на концерна. И действително след създаването на обогатителни фабрики в селищата Мирни и Айхал цялата рудодобивна промишленост на Съветския съюз преминала на отечествени диаманти.

В кимберлитовата тръба „Мир“ и на други места в зоната на вечната замръзналост били намерени такива едри диаманти като „Възход“, „Вилюйски“, „Валентина Терешкова“ и „Мария“. „Мария“ — диамант с тегло 106 карата — бил наречен на името на Мария Коненкина, която открила този скъпоценен камък. Ако за най-големите финансисти в света откриването на кимберлитови тръби в Крайния север било нещо невероятно, то за съветските хора тези открития не могат да се нарекат неочаквани. Още в средата на XVIII в. гениалният руски учен М.‍ В.‍ Ломоносов изказал следната мисъл: „От много данни заключавам, че и в северните страни природата цари нашироко и богато… Представям си онези времена, когато на север са се въдели слонове и треви от южните земи, затова не можем да се съмняваме, че там е могло да се образуват елмази, рубини и други безценни камъни.“ Изминали повече от два века и в Якутия били открити първични диамантени находища. Повечето геолози в царска Русия предполагали, че главните залежи на този скъпоценен камък трябва да се търсят в Урал. През 1929 г.‍ именно там, в околностите на Бисертския завод, било открито първото диамантено кристалче. Намерило го 14-годишното момче Павел Попов. По-късно в кварцовия чакъл и златоносните залежи на Урал били намирани още дребни диаманти.

Има сведения, че в кунсткамерата[2] на Петър I, създадена от него в Петербург през 1718 г.‍ за съхраняване на всякакъв вид „раритети“ и „натуралии“, имало само един диамант. Интересно е да се отбележи, че когато Иван Грозни показвал своите скъпоценности на англичанина Хорсей, му казал: „Елмазът със своя блясък е по-скъп и по-цепен от всички останали скъпоценни камъни. Той укротява яростта и сластолюбието, дава въздържание и целомъдрие. Аз никога не съм го обичал.“

Но да се върнем към якутските диаманти. Още през 1940 г.‍ професор В.‍ С.‍ Соболев писал: „Ако в СССР бъдат намерени диаманти, това ще стане в Сибирската платформа[3].“ И действително предположението на съветския учен се оправдало. На 21 август 1954 г.‍ геологът Лариса Попугаева и работникът Фьодор Беликов, работейки в тундрата при изключително трудни условия, намерили дребни тъмночервени кристалчета пироп — задължителен спътник на диамантите от първичните находища. Те пресичали рекички и блата и дълго бродили подир ту появяващата се, ту безследно изчезваща „червена диря“ от пиропови кристалчета, за да търсят този богат на алуминиев окис минерал от групата на гранатите[4], и в края на краищата достигнали заветната цел. На върха на един от хълмовете открили яма, подобна на вулканичен кратер. В една от взетите проби намерили 5 диамантени кристалчета. Така била открита първата диамантоносна кимберлитова тръба в Съветския съюз. Щастливите откриватели я нарекли „Зарница“[5].

Сега в Якутия светят със синкаво сияние десетки такива диамантоносни „зарници“, открити от самоотвержените съветски геолози.

Не е далеч времето, когато руските диаманти ще затъмнят древната слава на скъпоценните камъни от Голконда и Южноафриканската република.

Якутите разказват следната приказка.

Летял веднъж лебед — бял, пребял, — толкова бял, че приличал на бяло облаче. Летял от юг на север над Вилюйските планини, към далечните реки, които със сребристата Лена се преплитат като еленови рога. Изведнъж в лазурното небе се извил сокол-скитник и полетял след лебеда. Видели това катеричките, заскачали по боровете и си зашепнали:

— Ама че глупав сокол! Нима може да се справи с толкова силна птица?! Та лебедът с един удар на крилото може крака на елен да счупи, а с клюна си главата на сокола като нищо ще откъсне.

Маха лебедът с крила, сякаш вятър развява шатрите тойонски[6] и все по-високо и по-високо се издига в небесата. Извил се соколът над лебеда и като камък се спуснал върху него, но не успял да сграбчи птицата-великан, а само раздрал гърба й. Полетели бели пера из широката тайга, по изумрудената трева. А лебедът лети по-нататък, не променя пътя си. Само от дълбоките му рани капе кръв върху мъха и храста багулник, а той се спуска все по-ниско и по-ниско към земята. Изминал така лебедът половината от пътя и паднал мъртъв на високия хълм. А соколът изостанал назад — изглежда силите не му стигнали да го преследва докрай. Разнесли буйните ветрове белите лебедови пера из цялата огромна тундра, зимата ги погребала под сипкави снегове и те се превърнали в елмазени кристалчета, а капките лебедова кръв — в пиропови зрънца.

Оттогава, който намери такива кървавочервени камъчета, той близо до тях и елмаз ще открие.

[1] Ажиотаж — изкуствено понижаване или повишаване на цената на ценни борсови книжа или стоки със спекулативна цел. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Кунсткамера — помещение, в което преди са били излагани на показ сбирки от различни рядко срещани предмети. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Сибирска платформа — геоложка област, разположена между Енисей, Лена и Байкал, една от главните дълбочинни структури на земната кора, характеризираща се с малка интензивност на тектонски движения и на магмена дейност и с плосък релеф, противоположно на силно подвижните геосинклинални. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Гранати — група силикатни минерали, прозрачните и красиво оцветените от които се ценят като скъпоценни камъни. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Зарница — отблясък от мълния на хоризонта при далечна буря. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Тойони — князе в якутските племена. — Б.‍пр.‍ ↑

Четвърта новела
Предания и легенди за бисерите

Нима не е истина, че бисерът се стопява в оцет, че върбинката освежава въздуха, че е нежно гукането на гълъбите?

Ще стане ли истина и това ти да ме залюбиш?

М.‍ Кузмин, „Александрийски песни“

Думата бисер произлиза от арабската дума бусра[1], а руското „жемчуг“ е заимствувано от арабското „зен-чуг“. Бисерът не е скъпоценен камък. Той се състои главно от арагонит — калциев карбонат, затова животът му не е дълъг. Бисерът „живее“ до 150 — 200 години, след това загубва блясъка си, потъмнява и се превръща в прах. Той се образува в бисерните миди — малки черупчести коремоноги мекотели. Това става само при условие, че под мантията на мекотелото случайно попадне песъчинка, парченце от черупка или някакъв паразит. Чуждото тяло дразни слизестата обвивка на мантията и принуждава мекотелото да отделя седеф, който на слоеве постепенно покрива неканения гост. След няколко години в черупката на мидата се образува кръгло топченце. Точно това е бисерът.

Най-хубавите, най-едри и отбрани бисери, преливащи във всички цветове на дъгата, от незапомнени времена били добивани в Индийския океан, в Персийския залив, край бреговете на Западна Африка, а също в Жълто и Червено море.

По-рано било много трудно да се наемат туземци гмурци. Рискът да попаднат в устата на някоя гладна акула бил толкова голям, че ловът на бисери в Индийския океан бил принудителен.

С него били заставяни да се занимават престъпници, осъдени на смърт.

Ролята на палачи изпълнявали акулите и колкото и добре да плувал и да се гмуркал обреченият, присъдата на султана или махараджата бивала изпълнена. Впрочем от всички акули (а те са над 150 вида) людоед е главно синята акула, и то само в случаите, когато съпровождащата я риба-лоцман дълго време не намира подходяща храна за своята господарка.

Още в стари времена бисери добивали и в Русия. В началото на XVI в. новгородци пътували до Кафа (Теодосия)[2], за да купуват „кафимски зърна“. След присъединяването на Крим към Русия през 1783 г.‍ в страната се появили местни ловци на бисери. Впрочем тези морски перли били дребни, грапави и се използували главно за украса на иконите и ризите на свещениците, а т.‍н.‍ валчест бисер, който бил по-едър и кръгъл, се добивал в реките на Новгородска, Тверска, Псковска и Олонецка губерния. Тези висококачествени перли се използували за везане на старинни женски украшения за глава, болярски дрехи и за изработване на огърлици, пръстени, обици и брошки.

През 1896 г.‍ в Санкт Петербург бил направен опит да се организира акционерно дружество за добиване на бисери в реките Остер, Кумса и Повенчанка.

Търсенето на „валчести зърна“ превишавало предлагането, затова руските търговци с риск на живота си плували на своите несигурни кораби чак към бреговете на Персийския залив. В новгородската Търговска книга се дава следният съвет: „Като купувате бисер, гледайте винаги да е бял и чист, а жълт никога не вземайте — в Русия никой няма да го купи.“

Както твърди в своите „Записки“ Г.‍ Р.‍ Державин, императрица Екатерина II и кралицата на Шотландия Мария Стюарт „са носели огърлици от бисери, добити в реките на техните страни“.

Има легенда за едно чудно свойство на бисерите. Египетската царица Клеопатра, живяла през I в. пр.‍н.‍е.‍, носела на малкия си пръст пръстен с бисерна перла. Веднъж Клеопатра свалила пръстена си и го пуснала в една чаша за вино. Марк Антоний се върнал крайно разстроен, защото загубил флотата си в сражение с римския император Октавиан, налял в две чаши вино, без да забележи, че в едната от тях бил пръстенът на жена му. Виното било кисело — любимото вино на Антоний. За по-добро утоляване на жаждата в Египет го пиели през тънки кухи коралови клонки. Когато чашите били пресушени, Клеопатра видяла пръстена си, но уви вече без бисерната перла, която се разтворила в киселото вино.

Във връзка с това, че бисерите не са дълговечни и с течение на времето губят блясъка си, древните арменци имали поверие, че потъмнелите перли ще заблестят отново, ако някоя девойка се изкъпе с тях в морето сто и един пъти. А индийските факири твърдели, че потъмнелият бисер ще възвърне блясъка си, ако престои в гушата на кокошка в продължение на няколко часа.

Край бреговете на Западна Африка негрите добивали бисери с голям риск на живота си, също като туземците в Индийския океан. Те били смели плувци, умеели да се гмуркат надълбоко и да престояват продължително под водата. Особено прочути с тези си качества били юношите от племената кру и агни.

Появилите се в Сенегал, Дахомей, Бряг на слоновата кост и Нигер европейци-колонизатори получавали на безценица от негрите чудесни едри бисери, кръгли или с крушовидна форма, обменяни срещу евтини ръчни огледалца и парчета шарена басма. По-късно колонизаторите открили още по-изгодна „стока“. През XVII, XVIII и първата половина на XIX в, тук се извършвала оживена търговия с живи хора. Негрите били принудени да изоставят крайморските си колиби и да се крият в джунглите. Но и там ги откривали, залавяли ги и като добитък на партиди ги отправяли към Брега на неволниците. Този бряг, защитен посредством подводни рифове от внезапната поява на военни кораби, наистина бил „златна мина“. Тук, край Бенинския залив, в старите бараки, където някога складирали, преди да бъдат натоварени за Европа, палмово масло, какао и каучук, се появила нова „стока“, осигуряваща на ловките търговци значително по-голяма печалба от златния пясък и слоновата кост. Тази търговия продължила безнаказано и след официалната забрана „за продажба и купуване на хора“.

Ето как описва търговията с роби в Сенегал известният пътешественик Аруда Фуртадо:

„През XVII и XVIII в. търговската дейност на концесионните кантори се състояла главно в залавянето на негри и прехвърлянето им на плантациите в Големите и Малките Антилски острови. През 1682 г.‍ «негър първо качество» струвал в Сенегал не повече от 10 ливри, а в американските колонии търговците получавали за него до 100 екю. В обикновени години износът на «жива стока» стигал до 150 хиляди глави.

Търговията с негри като разрешена от закона дейност била прекратена окончателно едва по време на Реставрацията[3], но маврите чак до 1848 г.‍ продължавали да докарват в пристанищата чернокожи пленници, които продавали на търговците на роби повече или по-малко открито.“

В това страшно за Африка време се родила и една от легендите за бисерите.

В Сенегал, край малкото езеро Чатра живял юноша на име Зигуинчар. Той бил от прославеното племе на уолофите и се занимавал със земеделие и лов. Веднъж маврите го заловили в джунглата, завели го на брега на океана и го хвърлили в една галера при другите роби, изпратени тук под войнишки конвой по заповед на кралете на Йоруба и Дахомей. Белият господар пъхнал в ръцете на момчето гребло и му заповядал да гребе.

Галерата с робите се отделила от пристанището на Сенегал и Зигуинчар дълго гледал към постепенно отдалечаващия се роден бряг. Отначало в леката мъгла изчезнали колибите, пристанището и палмите, а след тях и мачтите на стоящите на рейда фрегати, бригове, каравели и нефове. Накрая и самият бряг се скрил зад хоризонта.

За да може човек някога да се върне отново в родината си, той трябва да знае обратния път. Там, в Сенегал, Зигуинчар лесно намирал едва забележимите пътечки и сред най-непроходимите джунгли и след лов винаги се връщал в колибата си. И тук, в безкрайния океан, той до болка в очите се взирал в следите, оставяни от галерата — в тясната изумруденозелена бразда след кърмата на кораба, но някоя голяма вълна и неизвестно откъде появяващата се пяна веднага я покривали.

Изведнъж на Зигуинчар му се приискало да извика, да удря главата си в борда и да заплаче. Но не заплакал, а само една сълзица се търкулнала по бузата му и паднала във водата. Тя, разбира се, лесно можела да се разтвори в безкрайния океан, но излязла по-солена и по-тежка от морската вода. Осветена от лъчите на залязващото слънце, сълзицата заблестяла във всички цветове на дъгата и започнала бавно да пада към морското дъно.

Морската костенурка разказала на калкана какво се случило по-нататък. Тя плувала на повърхността на океана и се гмуркала до самото му дъно. Всичко виждала и всичко чувала тази голяма стара костенурка на име Колибанта. Морските обитатели веднага забелязали потъващата сълзичка.

— Гледайте, гледайте — казала първа черно-синята Мида, — към нас плува някаква звездичка.

Тази Мида била знатна „чуждоземна“. Тя доплувала до африканския бряг от някакво северно море, като се прикрепила към дъното на един кораб, потънал неотдавна тук. Мидата важно висяла в черупката си, окачена на копринените нишки от лепкав бисус[4], който отделяла, и се полюлявала на подпорния стълб като в люлка. Оттам виждала всичко по-добре от останалите.

— Не е вярно! Не е вярно! — извикала Стридата, като тракала с двете черупки на къщичката си. — Това не е никаква звездичка, а кристалче. То се е отчупило от друзите[5], прикрепени към надводната скала, и сега пада на дъното.

— Ах, колко е интересно! — в хор възкликнали ракообразните морски желъди, разтваряйки като ветрила опашките си.

— Много любопитно — важно проговорил големият Омар и потъркал с клещи широкия си нос.

— Аз също виждам — някакво елмазено бръмбарче се спуска при нас на дъното на океана — чул се басов глас изпод черупката, изпъстрена с малки петънца. Това бил Ракът-отшелник. Той изглеждал много смешно — целият му гръб заедно с опашката бил скрит в лъскава черупка, а от нея стърчали мустачки и изпъкнали очи. Отдолу под черупката се виждали две клещи и осем тънички крачка. Ракът-отшелник нямал собствен дом и живеел в празната черупка на Охлюва, който Октоподът изял. А тихата Бисерна мида само гледала през леко разтворените черупки на къщичката си, слушала и мълчала. Тя била най-скромната от всички сред шумния свят на подводното царство. Най-после сълзичката паднала в разтворените черупки на Бисерната мида като паричка в кесийка.

— Извинете за нескромния въпрос — с изискана вежливост, както подобава на мекотело, облечено в мантия, попитала Бисерната мида. — Какво накара ваша светлост да се спусне на дъното на океана ни?

— Аз не съм светлост, а само една сълзичка. Най-обикновена сълзичка, която капна от окото на негъра Зигуинчар от племето уолофи. Той винаги казваше: „Ако срещнеш на пътя си кобра и мавър убий мавъра.“ И маврите му отмъстиха. Те уловиха Зигуинчар и го продадоха в робство… Добра Бисерна мидо, моля ви, скрийте ме така, че никой никога да не ме намери. Повече не мога да гледам хорската мъка. Това е много, много страшно. Там горе едните убиват другите, силните затварят слабите и ги продават в робство.

— А какво е затвори и робство? — заинтересувала се Бисерната мида, като мърдала дългите си реснички.

— Трудно ми е да говоря сега за това. После ще ви разкажа всичко, а сега ви моля най-напред да ме спасите.

— Добре — казала Бисерната мида, — скрийте се под мантията ми и аз ден след ден, година след година ще ви покривам с истински седеф. След 7 години ще се превърнете в голям красив бисер. Ако сте сълза на бял човек, ще станете бяла, розова или синкава, ако сте от жълт човек, перлата ще бъде жълта, а ако човекът е черен, ще бъдете най-прекрасната в света черна перла!

Тук Бисерната мида забелязала, че костенурката Колибанта подслушва разговора им и затворила двете половинки на седефената си черупка. А след 7 години, както обещала Бисерната мида, сълзичката се превърнала в голяма черна перла, преливаща във всички цветове на дъгата. Хората узнали за нея едва тогава, когато я извадили от черупката и я поставили в ажурна рамка в огърлицата, обсипана със скъпоценни камъни…

Някои исторически известни скъпоценни камъни и уникални бисери също като знаменитите личности си имали своя съдба — свой подем и свое падение. Нашата красавица, наречена от първата си господарка маркиза дьо Лантан „Черната роза“ като прочутите диаманти „Санси“ и „Пит-Регент“, дълго странствувала по света от една страна в друга, от един велможа към друг, докато накрая попаднала в английската корона, където прекарала много години в почести и слава. В началото на царуването на Георг V обаче тя изчезнала от кралския дворец при твърде загадъчни обстоятелства. Търсенето на загубената перла, свързано с много арести, не дало никакви резултати. И сигурно никога не бихме узнали за съдбата на черната перла, ако не бил странният случай, за който през 1879 г.‍ заговорили в надпревара всички виенски, лондонски и парижки вестници.

В Австрия, в малкия градец Щокерау, недалеч от Виена, живял човек на име Исак Рот. Щокерау не бил промишлен, нито търговски център, животът в него си течал спокойно и тихо. На главната улица имало няколко магазини и лавки, а в градската градина и на булеварда — пивница и кафене. Тук нямало банка, нито дори заложна къща. Като човек търговец Исак Рот съобразил допуснатия пропуск и с позволение на началството открил кредитно бюро.

Сега вече всеки жител на Щокерау, когато изпаднел в затруднено положение, можел срещу залог да получи нужната му сума с изплащане на определените от виенската банка лихвени проценти. Животът в града си течал тихо и спокойно. Кредитното бюро нямало много клиенти — еснафите на Щокерау се стараели да се ограничават в рамките на скромните си доходи от зеленчуковите и овощните градини. Рядко се случвало някой от обитателите му да вземе на кредит за сватба на дъщеря си или за погребение на някой роднина. Веднъж в скромната кантора на лихваря, намираща се в края на булеварда, влязъл съседът му Адам Гюнтер, който някога служел като лакей при граф Батиан. Той поискал 20 гулдена, необходими му за изплащане на данъка, срещу странен предмет — една голяма черна перла. Тъй като не знаел цената на предлаганата вещ, Рот дълго разглеждал перлата като петел, който е намерил бисерно зърно. След дълги колебания той все пак съжалил съседа си и му дал исканата сума. Когато отишъл по работа във Виена, лихварят се отбил в един от най-добрите бижутерийни магазини и като поставил перлата върху лавицата, помолил бижутера да определи стойността й. Собственикът на магазина взел лупата и много внимателно започнал да разглежда морската красавица. После преместил поглед към скромно облечения лихвар и дълго не промълвил нито дума. Най-после казал:

— Вие нищо ли не знаете за черната перла, която изчезна от английската корона?

— Не… Но защо ме питате за това?! Нима ви приличам на крадец на кралски скъпоценности?

— Не съвсем. Впрочем в живота всичко се случва.

— И така можете ли да отговорите на въпроса ми?

— Този бисер тежи около 50 карата. Ако се съди по блясъка и цвета му, той е донесен от Африка или Индия. Стойността му е огромна!

— Може би ще го купите от мен?

— Не, това не мога да направя.

— Защо?

— Всичко, което имам, се намира на витрината на магазина. Сигурно няма да сте съгласни да обмените вашата уникална перла срещу пет златни табакери и десетина джобни часовници наистина от реномирани фирми — „Хенрих Мозер“, „Павел Буре“ и „Лонжин“. Единственото, което мога да ви посъветвам, е да посетите кантората на придворния бижутер и да поговорите с него по интересуващия ви въпрос. Ако сделката се състои, ще ми платите 5 процента за посредничеството.

Рот помислил, помислил малко й тръгнал към посочения адрес. Разговорът обаче не се състоял. Още щом погледнал перлата, придворният бижутер веднага извикал полицай и лихварят бил арестуван. След една седмица, както съобщили вестниците, „… бил задържан и вторият съучастник в кражбата на сферичната черна перла, открадната от английската корона и оценена от митническите власти с участието на френски бижутери за 100 хиляди франка“. На разпита Адам Гюнтер заявил под клетва, че черната перла му била подарена от покойния граф Батиан в деня на неговата смърт. Гюнтер бил любимият лакей на графа. Съдебният процес бил прекратен и „Черната роза“ станала законна собственост на английските крале.

Казват, че сега тя блести в короната на английската кралица Елизабета. И когато някой от придворните — може би правнук на търговци на роби, се поклони на царицата, той в същност прекланя глава пред сълзата на Зигуинчар…

Да се намери уникална перла е нещо изключително трудно. Понякога се случват едри перли, но с уродлива форма или неприятно сиво-зеленикаво оцветяване. Такива бисери се смятат за любителски и се продават на сравнително ниска цена. На времето била смятана за шедьовър исторически известната перла, голяма колкото гълъбово яйце, която тежала 134 карата, или 27 г.‍ Тя принадлежала на испанския крал Филип II. Познати са още няколко едри перли с крушовидна форма. Една такава перла от 130 карата се появила у персийския шах Надир след похода му в Индия. Втора, принадлежаща на римския папа Лъв X, тежала 128 карата. Две прекрасни кръгли перли били купени по различно време от княгиня Т.‍ В.‍ Юсупова. Всяка от тях тежала малко повече от петдесет карата. Първата се наричала „Пелегрин“, а втората — „Управница“. Двете стрували, общо взето, над 300 000 франка. Да се подберат две еднакви по размер и цвят перли от по 50 карата е толкова сложно, както да се открият в дактилоскопията еднакви отпечатъци на пръстите, принадлежащи на различни хора.

Ако все пак се намери такава двойка перли, то бъдещите обици стават два пъти по-скъпи, отколкото е била стойността им поотделно. Ето защо, когато княгиня Юсупова купила на търг великолепната перла „Управница“, която по нищо не се различавала от притежавания вече от нея бисер „Пелегрин“, парижките вестници дълго коментирали това. Този вестникарски шум подтикнал драматичния актьор Гарлин-Гарлински към афера. Той живеел в Петербург и веднъж научил, че в архитектурния комплекс „Безистена“ при един от най-големите бижутери на руската столица има розова крушовидна перла от 32 карата. В един намръщен декемврийски ден Гарлин-Гарлински слязъл пред магазина от една руска „тройка“ и влязъл вътре, като разкопчал шубата си със самурена шал-яка, подплатена с енотова кожа, която взел от гардеробиерната на театъра — същата онази шуба, в която актьорът играел блестящо в пиесите на Островски. Той седнал в креслото и помолил продавача да повика собственика на магазина. След няколко минути зад лавицата се появил холандец и на развален руски език попитал какво ще обича господинът.

— Кажете, при вас няма ли нещо такова забележително, та всички да се почудят?

Холандецът му предложил няколко украшения с едри брилянти, като го уверявал, че дори в Париж нима да намери по-добри сувенири.

— „Не, шурей, не, въпросът е решен. Не ми е нужно твойто уговаряне!“ — издекламирал Гарлин-Гарлински една от репликите на цар Фьодор[6]. — Ти ми покажи такъв шедьовър, който да струва много скъпо! — с патос изговорил актьорът и победоносно погледнал отражението си в огледалото.

Когато на лавицата се появила розовата перла, той възкликнал: „Еврика!“ — и застанал в позата, която Кречински заема пред Разплюев[7].

Холандецът поискал 6 хиляди рубли за уникалния екземпляр. Купувачът предложил четири. Споразумели се за пет. След седмица Гарлин-Гарлински отново се появил в магазина и помолил бижутера да му намери за обици още една такава розова перла.

— Иначе моята Дулцинея ще ме изостави и ще избяга с някой мошеник или индийски факир.

Той произнесъл последната фраза толкова високо, че стъклата на прозорците задрънчали.

— Вие ме молите за нещо абсолютно невъзможно. Такъв уникум няма по цялото земно кълбо — заявил бижутерът, като се усмихвал самодоволно.

Събеседниците дълго се обяснявали. В края на диалога, силно възбуден, актьорът хвърлил на лавицата 2 хиляди рубли в едри банкноти и заявил на холандеца, че това е предплата за втората перла, за която е готов да заплати 12 хиляди. После Гарлин-Гарлински започнал да отстъпва назад към изхода, като се кланял ефектно като актьор пред завеса по ред на собственика, на продавача и на стенния часовник, украсен с бронзови амурчета.

Бижутерът прибрал парите в касата и започнал да пише писма до агентите си в Берлин, Париж и Лондон с молба да потърсят розова перла с крушовидна форма и тегло от 30 до 35 карата, макар че дълбоко в душата си вярвал, че тази работа е безнадеждна.

Какво било неговото учудване, когато след седмица получил от Париж положителен отговор. Обзет от желание за печалба, бижутерът отложил всичката си работа и се понесъл към Париж. Дамата, която продавала розовата перла, се оказала твърде несговорчива. Тя определила 10 хиляди рубли за цена на своята скъпоценност и заявила, че няма да отстъпи нито сантим.

Холандецът я убеждавал, че перлата не струва толкова скъпо и й предложил отначало 7, после 8 хиляди, но парижанката настоявала на своето. Като обмислил всичко за и против, бижутерът решил, че 2 хиляди също са прилична печалба и купил розовата перла, представляваща поразително копие на онази, която продал на господина в енотовата шуба.

На другия ден след завръщането на холандеца в Петербург в магазина му дошъл Гарлин-Гарлински.

— Мога да ви зарадвам — възкликнал бижутерът. — Ето ви двойника на розовата перла!

— За съжаление трябва да ви огорча — без да погледне перлата, тъжно произнесъл актьорът. — „Загубих вчера страшно“… на карти… изиграха ме… Пропадна и предплатата! Адьо! — И напуснал магазина, като леко затворил вратата след себе си.

А след седмица холандецът видял клиента си в шейна с впрегната „тройка“. До него седяла дама, която много приличала на упоритата парижанка с розовата перла.

Няма и съмнение, че първото украшение на дивачката от каменния век бил бисерът, висящ в пробитата й ноздра, на ухото или на тризъбо гребенче от коруба на костенурка. Той не се нуждаел от шлифоване или полиране, така необходими при скъпоценните камъни. Добиването му не изисквало големи усилия и зависело само от ловкостта на плувеца. А понякога след буря в морето намирали бисерни миди дори в крайбрежния пясък.

Бисери можели да се купят и срещу дребните черупки от каури, в много племена изпълняващи ролята на разменна монета. След десетки хилядолетия по времето, когато се образували такива могъщи държави като Египет, Сирия и Финикия, фараоните, царете и жените им освен украшения с перли започнали да носят и скъпоценни камъни. Още по-късно добиването на бисери се превърнало в занаят.

Ето как изглеждало това в края на XIX — началото на XX в. в най-близкия до нас Персийски залив. След като в крайбрежните градове и села прецъфтявали бадемите и листенцата на розовите им цветове застилали като пухкав килим градините на Бушир, Тахера и остров Кешма, там се появявали стотици хора с цилиндри, фесове или сламени шапки, говорещи на различни европейски и азиатски езици. Те с бой си завоювали квартири в измазаните с глина паянтови къщи, като плащали за тези „дупки“ много повече, отколкото за стая в някой от луксозните хотели в Константинопол, Париж или Лондон.

Всички тези спекуланти били привличани тук от жажда за лесна печалба. Преди да се открие ловният сезон на бисери, докато корабите, корабчетата и лодките се полюлявали върху тихите вълни на малките и големите пристанища, тези борсови акули бързо се обединявали в търговски компании, акционерни дружества, тръстове и синдикати. В определения ден и час плавателните съдове се отделяли от брега и заемали местата си там, където дълбочината не превишавала 15–20 м, за да чакат топовния сигнал. Най-после изстрелът проехтявал и ловът на бисери започвал. Обикновено траел около месец — всеки ден от 6 часа сутринта до 12 часа на обед. Във всяка лодка имало по двама човека с камък и кошница. По средата на лодката било поставено колело с намотано около него въже. Гмурецът се залавял за въжето, в чийто край била завързана кошница с камък, и се хвърлял във водата.

Благодарение на тежестта той се спускал стремглаво към дъното.

За 45–50 секунди успявал да откърти няколко бисерни миди, прикрепени към камъните и скалите и да ги хвърли в кошницата. След условния сигнал — дърпане на въжето — помощникът му бързо завъртал колелото и ловецът на бисери се връщал в лодката да си почине за минута и отново да скочи в морето.

След време другарят му го сменял, и така всеки ден в продължение на 6 часа…

Било невъзможно да се отгатне предварително дали в събраните миди има бисери. По този варварски начин били унищожавани десетки хиляди „празни“ бисерни миди. Ловците на бисери получавали за труда си 1/4 от събраните миди. Те не работели на надница и затова веднага, още на място, продавали дела си на дребните спекуланти, които нямали възможност да купят на търг бъчвите, пълни с бисерни миди.

Разпродажбата ставала по същия начин, както някога се търгувало с негри — с традиционното чукче и провикване: „Сто и петдесет франка веднъж, сто и петдесет франка два пъти… Кой ще даде повече?…“

Всяка бъчва съдържала по хиляда миди. Колко бисера ще бъдат открити и в коя от тях, какви ще бъдат — дребни или едри, жълти или бели, кръгли или с уродлива форма — това предварително никой не знаел.

Все едно да продаваш котка в чувал. И въпреки това спекулантите вдигали цената на някои бъчви до 180, дори до 200 франка. След прекратяване на разпродажбата „стоката“ се превозвала и стоварвала в двора на собствениците — бъдещите „крале на бисерите“. Там отваряли бъчвите и премествали мидите в скъсани чували, които по време на лова на бисери стрували по-скъпо от новите.

Почистването на черупките от мекотелите било предоставено за около седмица на мухите и тяхното потомство.

После отваряли празните бисерни миди, внимателно ги промивали и откритите в тях перли пресявали през различни сита с номера 20, 40, 60 и 80. Най-едрите перли, големи колкото грахово зърно, които се задържали в „двайсеторката“, се наричали „прима“, т.‍е.‍ отбрани. След тях следвали по големина и останалите, като последните с № 80 били колкото главичка на кибритена клечка.

Най-дребните перли се наричали бисерни и стрували сравнително евтино. Понякога се случвал екземпляр колкото варено грахово зърно — такава перла струвала от 100 до 200 златни рубли.

Докато хората, търгуващи със скъпоценни камъни, знаели всички техни свойства, то повечето спекуланти слабо се ориентирали в качествата на перлите, а запомняли само номера на ситото.

Точно по тази причина един от тях бил жестоко наказан.

Купените на търг перли спекулантите изнасяли в Техеран или Константинопол, където ги продавали на тройна цена на европейските и азиатските търговци и бижутери. Търсенето на бисери навсякъде било огромно. Подражавайки на кралиците и кабаретните певици, на княгините и примадоните, жените от малоимотните класи започнали да носят огърлици, пръстени и обици от фалшиви перли. В края на XIX — началото на XX в. те били изработвани главно във Франция. За най-добра имитация се смятали „перлите“ на фирмата Бургиньон. Този фалшифициран сурогат, който имал доста слаба прилика с истинските перли, се правел от кухи стъклени топченца, намазани отвътре с лепило и стрити на прах люспи от дребна риба, главно блескач.

Неудовлетворена от тази груба фалшификация, човешката мисъл се заела със създаването на изкуствено отглеждани бисерни миди. Увлечението от тази идея било толкова голямо и заразително, че дори знаменитият изобретател Едисон през двадесетте години на нашия век се опитал да получи истински перли в епруветка. Опитът обаче излязъл несполучлив и Едисон стигнал до извода, че без участието на живото мекотело не е възможно да се постигне желаният резултат.

Понякога, макар и твърде рядко, бисерни зърна били намирани и в стридите на Японско и Черно море. Най-чудното е това, че в изключителни случаи бисери могат да се образуват и в… кокосовите орехи. За това свидетелствуват холандският ботаник Румпфий и австрийският учен Хинзон. Те твърдят, че туземците ценят кокосовите перли повече от речните, но по-малко от морските. „Палмовите“ перли, както ги наричат, са по-твърди от мидените и по нищо не се различават от обикновените — нито по цвят, нито по форма, но „живеят“ не по 200 години като ориенталските или кафимските, а само до 100.

Може би именно тези сведения за „палмовите“ перли са накарали Едисон да се опита да получи в епруветки перли от различни млечни и варови разтвори.

Китайците, прочути от незапомнени времена със своята предприемчивост и изобретателност, още през XIII в. започнали да „отглеждат“ истински перли в „празни“ миди, в които нямало бисери. Както в стари времена, така и сега на морските плитчини и дори в сладководните реки, но само там, където живеят бисерни миди, може да се отглеждат изкуствени перли. Отначало събират мидите, леко разтварят двете половини на черупката и под мантията на мекотелото поставят дребни сачми за бекаси, седефено топченце или миниатюрна оловна статуйка на Буда. Чуждото тяло дразни слизестата обвивка на мантията и я принуждава да отделя седеф, който покрива неканения гост. След 3–4 години мидите се изваждат от водата и се освобождават от срасналите се с черупката бисери. Долната им част обикновено е рохкава и гнила, затова за направа на бижутерни изделия се използува само горната. Дори и онези зрънца, които добре са се запазили, невинаги имат нюансиращите оттенъци, характерни за морските перли, образуващи се без участието на човека.

Едва след няколко века японците научили за китайския начин на отглеждане на перли и го усъвършенствували.

Голяма роля в това дело изиграли изобретателният предприемач Кокичи Микимото и неговият най-близък помощник Йосикичи Мицукури. Микимото притежавал известен капитал и организирал в залива Хокаско развъдник за отглеждане на бисерни миди в естествени условия. Лекарят Мицукури създал лаборатория към фермата. Тук била построена и голяма къща за бъдещия крал на перлите и била издигната статуя на богиня Хитотузукеканон — покровителка на амите (девойките, които се гмуркат и търсят бисерни миди).

В края на миналия век рибарите и девойките ами започнали да събират и да доставят в развъдника в Хокаско хиляди бисерни миди. В лабораторията с пинцети под мантията на мекотелите били вкарвани песъчинки, люспи от риби и дори дребни бисерни зрънца. Обработените по този начин миди след това били премествани в метални решетъчни сандъци и пускани на дъното на залива. След 2–3 години ги проверявали, почиствали сандъците от водорасли и отново ги спускали в морето. Първите опити не дали резултати. Изследователските търсения продължили цяло десетилетие. Най-после изобретателите постигнали точно решение на проблемите. Те започнали да извършват вторични операции над мекотелите. След 3-годишен престой в развъдника опитните бисерни миди били отваряни, парчето мантия заедно с образувалото се зрънце се изрязвало, завързвало се в торбичка и се присаждало в нова бисерна мида. При този начин загивали половината от мидите, но загубите се покривали с това, че 3–4 години след вторичната операция изкуствено отгледаната перла почти не се различавала от естествената, образувана на свобода в морските простори. Само опитни бижутери по някакви едва доловими признаци определяли произхода на едната или другата перла.

Тъй като бил търговец и знаел цената на рекламата, от първите партиди перли, получени през 1910 г.‍, Микимото направил подарък на братовчеда на японския император принц Комадза — 15 превъзходни перли, големи колкото варено грахово зърно. Когато тръгнал за Лондон за коронацията на английския крал, принцът купил от Микимото още 10 перли и ги поднесъл като подарък на Георг V от името на японския император.

Ефектът, който изкуствените перли произвели при коронацията, бил неописуем. Френските, немските и английските вестници писали: „Мистър Микимото отглежда перли в развъдника си като рибки в аквариум.“ На европейските и американските пазари спаднали акциите на компаниите за търговия с бисери, но скоро курсът им бил възстановен. След като признали „правото на новите перли да блестят сред скъпоценностите на крале и херцогини“, парижките бижутери им определили цена, равна на 1/5 от цената на морските и океанските перли.

Ето че дойде време да разкажем за пострадалия от схватката с акула Али Абас Оглу. Този прочут иранец бил ловец на бисери в Червено море.

Бащата на Али Абас бил ширазки[8] градинар и отглеждал край малкия си дом бледожълти, оранжеви и червени рози. Като момче Али ги продавал по булевардите на богатите безделници. Тези господа посещавали панаирите и купували оттам прочутите хорасански килими и старинни сервизи за чай, произвеждани в Персия в началото на XII в. Те отнасяли почистените и излъскани покупки в Париж, като не забравяли да вземат със себе си и шепа бисери, купени от втора и дори от трета ръка. Господата си имали големи къщи и собствени коне, живеели в разкош и охолство. Когато Али Абас станал юноша, влюбил се в една от дъщерите на богат търговец. Наричали я Лейла. Тя също го обикнала. Веднъж, като забелязал честите разходки на юношата край оградата на дома му, бащата на девойката казал на влюбения Али:

— Моята Лейла ще се омъжи за онзи, който спре пред къщата ми със златна карета. Имай пред вид това и не се мяркай повече под прозорците ми.

— Добре, някой ден ще пристигна пред дома ви в златна карета, само разрешете ми да сторя това след година — го помолил Али.

— Охо, я го виж ти какъв бил смелчага! Какво пък, ще почакам една година, а сега се махай и повече да не съм те видял тука!

Юношата се поклонил на бащата на Лейла и изчезнал от града.

Дълго се скитал из различни страни с надеждата да спечели нещо.

Когато стигнал до Червено море, Али си подбрал другар с лодка и станал ловец на бисери. Веднъж му провървяло. Край стара счупена мидена черупка намерил перла, голяма колкото врабчово яйце. Тя навярно струвала много пари, но за да осъществи заветната си мечта, трябвало да намери няколко такива перли или поне една, голяма колкото гълъбово яйце.

В края на сезона за лов на бисери в Червено море Али Абас, благодарение на това, че живеел скромно, можал да спести няколко златни динара. Естествено те не били достатъчни дори за позлатяване на вратите и ресорите на каретата, която рисувал във въображението си.

Непредвидената среща с акулата разрушила всички надежди на юношата. Хищникът едва докоснал с острата си перка рамото на Али и изчезнал в порозовялата пяна на приближаващата вълна така неочаквано, както се появил. След като се намерил в лодката, Али Абас разбрал, че сега задълго не ще може да плува. Трябвало да бърза да се добере до Персийския залив — там все пак щял да бъде по-близо до дома. След месец по тези места започвал ловът на бисери. Може би, мислел си, ще стане чудо — раната ще заздравее и той както по-рано ще се гмурка в сините водни простори.

Сбогувал се юношата с другаря си и тръгнал през Багдад към Персия. На витрината на един златарски магазин в приказния град Али видял едри перли, разпилени върху черното кадифе. Цената му се сторила необикновено ниска. Юношата се отбил в магазина и показал перлата си на собственика. Като я разгледал внимателно, бижутерът му предложил доста голяма сума. От него Али Абас разбрал, че изложените на витрината перли са изкуствено получени японски бисери. Той ги разгледал внимателно и му предложил да се разменят. За неговата перла и спестените динари собственикът се съгласил да му даде 100 броя отбрани японски бисерни зърна. Юношата помислил малко и загадъчно се усмихнал…

Сделката била сключена.

По пътя, в един кервансарай Али продал на търговец от Саудитска Арабия 7 зърна по цената на естествените перли.

Получената сума била напълно достатъчна, за да купи хиляда миди.

Щом се добрал до Персийския залив, той купил на търг бъчва с бисерни миди.

Като ги изсипал върху плоския покрив на временното си жилище, Али Абас извършил върху тях опит, превъзхождащ по ефективност експериментите на Едисон и Микимото. Новоизпеченият „изобретател“ разтварял внимателно двете черупки на мидите и в 93 от тях поставил изкуствено отгледаните бисери. След седмица, когато спекулантите започнали да отварят бисерните миди, хитрият юноша, оправдавайки се с болната си ръка, наел за тази проста работа две момчета. До вечерта цялото селище научило, че на непознатия иранец му провървяло така, както никога досега в този залив на никого не е вървяло.

На сутринта Али не можел да се отърве от купувачи. Отначало отказвал големите суми, които му предлагали, но после, тайно от всички тръстове и синдикати по изкупуване на бисерни миди, продал цялата партида заедно с добитите дребни бисери на търговец от Палестина.

Според преданието влюбеният в Лейла Али Абас Оглу се върнал в Шираз в позлатена карета с четири впрегнати коня пред нея.

И както се полага в източните приказки, всичко накрая завършило със сватба. А на излъгания търговец моллата му казал: „Всеки трябва добре да познава занаята, с който се изхранва. Време е вече на твоята възраст да се научиш да различаваш медузата от стридата.“

„Не е вярно, че бисерите носят огорчения и сълзи — те осигуряват дълголетие и благоденствие. Който ги носи, никога няма да бъде излъган. Бисерите те карат да обмисляш постъпките си и те предпазват от вероломни приятели“ — така пише в Сборника на Святослав и се потвърждава от Павма Беринда. Не е истина, че перлите са символ на любовта, както пише в „Азбучника“. Ето каква приказка разказват за перлите на брега на Тихия океан.

Някога, много отдавна, край самото пристанище на Йокохама потънал японски кораб, на който освен пъстра коприна и първокачествен порцелан се намирала и една много рядка перла, голяма колкото гълъбово яйце.

Това „яйчице“ струвало 200 хиляди йени и принадлежало на дъщерята на самия микадо[9]…

Затъгувала принцесата, от мъка място не можела да си намери. Тогава императорът обявил: който донесе тази перла, намерена на морското дъно, обратно в двореца, ще бъде възнаграден с най-високата императорска милост.

Много смели юноши скачали в бездънната морска бездна, за да търсят безценната перла, но никой не успял да я открие, а някои смелчаци и не изплували обратно.

Изминал месец, след него втори, трети… И ето че веднъж при японския император дошла една гейша[10], която била гледачка, и му казала:

— Бисерното яйце е намерено, само че е много студено. Внимавай дъщеря ти да не се простуди завинаги.

А кой изнесъл перлата от морското дъно, гейшата не споменала на императора.

Като научила за това, принцесата се зарадвала много:

— Доведете ми в двореца този смел юнак и аз ще се омъжа за него!

Императорът започнал да уговаря дъщеря си — ами ако той не е от знатен род и дори не е самурай[11], а някакъв прост рикша[12].

— Все едно — отвърнала принцесата, — пак ще се омъжа за него.

Тогава императорът заповядал да доведат в двореца смелия момък — неговия бъдещ зет.

Принцесата се пременила с най-нови дрехи, нагиздила се. Седем разноцветни чадъра разтворили над нея знатните самураи и още със седем ветрила й веели от всички страни.

Довели момъка. Погледнала го принцесата и примряла от страх — на главата му като навита на кълбо змия имало здраво стегната плитка (по онова време всички китайци носели плитки на главите си). Още веднъж го погледнала принцесата и започнала да трепере като трескава — дори пръстите на ръцете й зазвънтели, сякаш били парченца лед.

Приближил се императорът към непознатия и разбрал, че не китаец е коленичил пред него според обичая, а малка японка.

— Коя си ти и къде си се научила да се гмуркаш в бездънните морски бездни? — попитал я той.

— Не по свое желание плувам и се гмуркам — казала малката японка, — защото аз съм ама девойка, която събира бисерни миди… Не ви виждам добре, ваше височество, освен това лошо ви чувам. Морската вода е много солена — разяжда очите и разтваря секрета в ушите. Не мислете, че съм старица — аз съм само на 23 години. Преди 5 години, когато за пръв път излязох на брега, бях розова като олеандър[13], а сега съм сива и сбръчкана като стара костенурка… Казвам всичко това не за да трогна сърцето ви, а защото няма с кого да го споделя — морските раци, с които често се срещам на океанското дъно, не разбират човешката реч…

При тези думи девойката ама извадила от гънките на кимоното си перла, голяма колкото гълъбово яйце, поставила го на мраморната маса, украсена с медни дракони и мълчаливо напуснала двореца.

Оттогава перлите нямат нищо общо нито с любовта, нито с омразата.

[1] Бусра — дребни разноцветни стъклени перли с отвор в средата, употребявани за украса на дрехите. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Кафа (Теодосия) — пристанище на Черно море на Кримския полуостров. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Реставрация — период от историята на Франция, свързан с повторното идване на власт на Бурбоните през 1814 — 1815 г.‍ Първата реставрация и 1815 — 1830 г.‍ Втората реставрация, разделени от „Стоте дни“ — управляването на Наполеон след бягството му от остров Елба. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Бисус — секрет, отделян от бисусовата жлеза, намираща се в „крака“ на мидите, втвърдяващ се във вид на здрава нишка, с която мекотелото се прикрепя към някоя твърда повърхност. От бисуса на мидата пина в древността тъчели скъпата материя висон. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Друза — група кристали, сраснали се в единия си край върху обща основа. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Цар Фьодор — син на Иван Грозни; неспособен за държавна дейност, той предоставил управлението на своя шурей Борис Годунов. — Б.‍пр.‍ ↑

[7] Персонажи от пиесата „Сватбата на Кречински“ от руския драматург Сухово-Кобилин (1817 — 1903). — Б.‍пр.‍ ↑

[8] Шираз — стара столица на Иран, килимарски център, родно място на поетите Саади и Хафиз. — Б.‍пр.‍ ↑

[9] Микадо — титла на японските императори. — Б.‍пр.‍ ↑

[10] Гейша — професионална танцьорка и певица в чайните домове в Япония. — Б.‍пр.‍ ↑

[11] Самурай — военно-феодално дворянско съсловие, привилегирована каста в Япония. — Б.‍пр.‍ ↑

[12] Рикша — в Япония и други азиатски страни лице, което тегли лека двуколка и превозва с нея пътници. — Б.‍пр.‍ ↑

[13] Олеандър (зокум) — вечно зелено растение с твърди листа и розови или бели цветове. — Б.‍пр.‍ ↑

Пета новела
Легенди за златистия топаз, планинския кристал и изумруда

Седяхме след успешен риболов на брега на реката. Пламъкът на огъня лизваше от време на време лъскавото котле, в което вреше рибена чорба, и осветяваше дебелото оранжево кафяво стебло на стария бор. Едри звезди блестяха над гората и се отразяваха в зеленикавите като ализариново мастило води на бавно течащата Нейва. Оттук се виждаше как на отсрещния бряг в Мурзинка[1] се запалваха светлинките в прозорците на столицата на отколешни рудничари и каменоделци. Моят другар — риболовец като мен и стопанин на дома, в който се бях отбил пътьом, някога също е бродел из планините и тресавищата, за да търси скъпоценни камъни.

Сега вече е остарял, затова е сменил кирката с въдица. Като се разположи по-удобно и се облегна на дървото, старецът започна да разказва.

— Колко е къс човешкият живот, ех, колко е къс! Щуката и тя живее по 300, че и повече години, а човекът и един век не може да изкара. Случвало се е, построи някой занаятчия или търговец къща с каменна основа или дървена църквица, поживее в къщата петдесетина години и го опеят, раба божи, в същата тази църквица… А синовете му вече се съдят за къщата и се карат за скъпоценните камъни и разните там дрънкулки. А пък животът на тези дрънкулки — ох, колко дълъг е той! С човешкия изобщо не може да се сравнява. Някаква винена чаша например с гравиран надпис на нея: „Пий, но не прекалявай“, преминава от деди към синове и от синове към внуци. Или украсена с емайл златна табакерка от времето на Елизавета стига до наши дни и попада на витрината на антикваря. И дори когато нас няма да ни има, тези вещи ще минават, както преди, от ръка на ръка и от поколение на поколение. Кой би помислил например, че праправнукът на тулския търговец и оръжеен майстор Никита Демидов — основоположник на минното дело в Русия — ще купи такова камъче — същия онзи скъпоценен „Санси“, който Карл Смели носел като талисман на шлема си, а Екатерина Медичи сгрявала на лебедовата си шия?

Праправнукът на Демидов наследил веселия нрав и странните чудачества на чичо си Прокопий и така пилеел понякога парите си в Париж, както сибирските момичета разхвърлят люспите на „кедровите орехчета“[2].

Колкото по-стари, толкова по-солидни и улегнали били поколенията Демидови: Никита Демидов например бил помощник на Петър I по организиране на минната промишленост и собственик на невянския и нижнетагилския завод. Неговият син Акинфий Демидов, въпреки че не намалил производството на чугун, желязо и мед в своите железопреработвателни и медодобивни заводи, не можал да прибави нищо повече към това.

Преди да умре, Акинфий завещал всичките си заводи на най-малкия си син Никита, докато на средния — лекомисления Прокопий — нищо не оставил. Той обаче, макар че бил малко лекомислен в сделките, съобразявал добре и имал фантазия. Намислил Прокопий да отиде в Петербург с молба, но не при царя, а при царицата. А щом се налагало да се обърне към нейно величество, не можел да отиде с празни ръце я! Заминал той за Екатеринбург[3], извикал при себе си трима почтени рудничари и двама градски бижутери, ама от евреите. По това време Екатеринбург станал голям град. Сигурно знаете как през онези години растели градовете. Издигнат например на някое равно място железопреработвателен или медодобивен завод и около него израсне селце, а около Екатеринбург се издигнала и крепост. Към крепостта значи задължително и затвор строели, защото за тъмниците в Русия винаги имало хора в излишък.

— Гледай ти, огънят ни почнал да гасне. Вие наглеждайте котлето да не изскочат рибките, а пък аз в това време ще ида да събера съчки — каза старецът и като се мярна за секунда в светлината на догарящия огън, изчезна в тъмнината…

Действително Екатеринбург само за няколко години се превърнал в голям град. За това спомогнал фактът, че той израснал край важен железопътен възел, свързващ рудодобивните заводи на Урал. Екатеринбург бил построен през 1723 г.‍ от В.‍ И.‍ Генин, но самото място за новия град — по горното течение на река Исет — било избрано от предшественика на Генин — В.‍ Н.‍ Татишчев, който още през 1721 г.‍ писал до Берг-колегията[4].

„Тукашното място е на кръстопът, на средата на пътя между всички заводи, местата са твърде удобни и за търговците както с водата, така и с широките си пътища.“

Градът бил наречен Екатеринбург от Петър I в чест на втората му жена Екатерина I. По икономическото си значение Екатеринбург бързо се изравнил с градове като Кунгур, Верхотурие, Ирбит, Нижни Тагил, Невянск — „столицата на Демидови“ — и дори с Оренбург. Генин писал: „В Екатеринбургското ведомство и в останалите тукашни места на изток и на юг има много равни местности, където се ражда много зърно — ръж, овес, ечемик и пшеница, — без да се разчиства гората и пр. и без да се наторява. И това зърно се продава, както следва: един пуд[5] ръж по 4 и 5 копейки, овес по 3 копейки, пшеничено брашно по 10 копейки, ечемик по 4 копейки. Селяните имат също и доста добитък, като пуд месо се продава по 20 и 30 копейки.“

В този нов град, току-що означен на картата на Руската империя, израснали голям брой солидни домове, принадлежащи не само на търговци, дворяни, на кмета, попа, топчиите, писарите и стрелците[6], но и на много занаятчии. Хубави къщи имали и някои рудничари, занимаващи се с търсене на скъпоценни камъни, а също и доста златотърсачи, особено онези, на които им „провървяло“, т.‍е.‍ случайно открили не само златоносен пясък, но и по-едри късове самородно злато в кварцовите жили.

Петър I придавал особено значение на Урал, където се изливали топове и друго оръжие, затова насочил към новите заводи голям брой майстори и работници от Подмосковския район, а още по-рано, преди тях били изпратени опитните организатори на железопреработвателни и медодобивни заводи и нови градове Н.‍Д. Демидов, В.‍Н. Татишчев и В.‍И. Генин. Въпреки старанията на Петър I изпратената работна ръка явно не достигала. Особено остро се чувствувал недостигът на квалифицирани майстори и занаятчии. Изход обаче бил намерен, разбира се, не без участието на Демидов, Татишчев и Генин.

От изпращаните по етапен ред на каторга или свободно заселване в Сибир углавни престъпници били подбирани шлосери, дърводелци, майстори на карети, майстори от други професии и били изпращани в Оренбургския и другите Уралски затвори, където били създадени специални работилници. Този не съвсем нов, но твърде удобен и рентабилен начин в историята на руската държава за вербуване на квалифицирана работна ръка дал несъмнено положителни резултати. Много от каторжниците след изтичане на срока оставали в уралските градове, — създавали си семейства и ставали членове на задругата на златотърсачите или рудничари, които неуморно търсели златоносни жили и скъпоценни камъни. Някои от тях впоследствие станали едри собственици на златни мини и притежатели на уникални скъпоценни камъни.

В онези времена разработването и добиването на злато и скъпоценни камъни ставало по много хищнически начин. Забогатяването на човека зависело от случая. Когато някой златотърсач попаднел на златоносна жила или пък рудничар намерел друза с едри изумруди, от Васка ставал вече Василий Терентиевич и не той, а търговецът свалял шапка пред него. Някои от тези късметлии, като получели голяма сума за „струганеца“ така наричали тук отделните скъпоценни и полускъпоценни кристали, годни за направата на брошки, обици и пръстени, веднага пропивали всичките си пари до последния грош на Ирбитския панаир или в самия Екатеринбург. Впрочем с гуляи и скандали се отличавали не само късметлиите, но и солидните индустриалци; особено се славели с това техните поотраснали вече синове.

Известният с чудачествата си демидовски потомък Прокопий — онзи същият, който впоследствие купил в Париж „Санси“ — веднъж закарал на Ирбитския панаир мед и чугун и се отбил в кръчмата. Като се оплакал от влажното време, той поискал от слугата четвъртинка вино и 3 фунта хайвер. Когато заповедта била изпълнена, Демидов накарал слугата да намаже ботушите му с хайвера, „за да не пропускат влага и да придобият специален блясък“. Оттогава най-скъпият хайвер в Ирбит започнали да наричат „прокопиевски“…

Старецът се върна с наръч съчки. Той натрупа борови шишарки и иглици върху покритите с пепел въглени и започна да хвърля сухи клонки в разгарящия се огън.

— Докъде бях стигнал?

— До приготвянето на подарък за царицата.

— А-а, да…

… Мислили, мислили прочутите бижутери и почтените рудничари и накрая решили да направят от тъмнолилав аметист камея — 7 см дълга и 5 см широка, а върху камъка изкусен майстор да изреже истински портрет на самата царица и да постави под него годината и от кого е подаръкът. За тази цел започнали да търсят из всички рудници и планини на Урал скъпоценен камък с избраната толкова рядко срещана големина.

Най-после близо до село Шейтанка рудничарите открили голям аметистов кристал. Обработили го по всички правила. Получила се чудна камея и с много голяма прилика, така че царицата прегърнала Прокопий за сувенира и издала заповед всички демидовски заводи да бъдат поделени по равно между братята. А на прощаване заповядала да напомнят на директора на Екатеринбургската мелница за шлифоване Коковин, че в Санкт Петербург модата на опушените топази вече е остаряла и сега предпочитат златистите. Е, Прокопий, разбира се, сторил дълбок поклон пред царицата и като сивокрил гълъб полетял към Урал.

Коковин изслушал заповедта на царицата и пояснил:

— Опушен кварц[7] имаме предостатъчно, но виненожълти и сламеномедни топази са останали малко и в Мурзинка, и в Илменските планини — Париж, Лондон и Берлин ги „лапнаха“. Иди че ги търси сега я в Саксония, я чак в Австралия.

— Е, както знаеш — му казал Прокопий, — но златисти „тумпази“ в Питер да бъдат изпратени.

На другия ден Коковин изпратил в руската столица целия запас от тези прекрасни уралски камъни, превъзхождащи по красота не само саксонските, но и прочутите бразилски топази.

А след месец получил нова заповед за такива камъни. Ами сега какво да прави?

Като се пуснел някакъв слух в Урал, носел се като вятъра в степта. Градчето Екатеринбург тогава било малко, а жените нижели клюките, сякаш пухени шалове плетели. С една дума, до вечерта всички до един знаели, че директорът на шлифовъчната фабрика господин Коковин ходи като изгубен от рудничар на рудничар.

Рано на другата сутрин при него дошъл дякон Волоколамов:

— Съчувствувам на мъката ти — му казал дългополият. — Червеят на съмнението гложди грешната ти душа. А избавление от тревожните мисли ще получиш само чрез покаяние и молитви към господа.

— Не хвърляш въдицата където трябва, отче. Казвай направо за какво си дошъл.

— Какво пък, щом трябва делово, можем и делово. Научих за вашите затруднения във връзка с виненомедните тумпази и ви предлагам чудо. Вие ми давате опушени, а на другия ден ги получавате златисти. В нашия олтар има чудотворна икона на великомъченица Варвара — от Суздал е донесена. Тя може всичко — не само цвета на камъка да промени, ами и от грешника праведник да стори. Само че отнапред да се уговорим — за всеки тумпаз по рубла. Кесаревото — кесарю, а божието — богу.

Господин Коковин искал да изгони дякона от дома си, но се поколебал — все пак духовен сан има. За да се отърве от неканения гост, дал му там 5 опушени топаза и вежливо го изпратил до портичката.

На другия ден, още щом камбаната спряла да бие утринна, Волоколамов се приближил към отворения прозорец на директорската спалня и поставил на дъската 5 златисти топаза.

Коковин погледнал камъните, взел ги в ръка — студени са, значи не са фалшиви. Що за чудо? Платил според уговорката и веднага му дал още цели сто опушени топаза, като за всеки случай, ако ги подменят, на три от тях белег с елмаз поставил.

След два дни си получил обратно всичките и онези трите белязаните. Всички топази до един били виненожълти, чисти и прозрачни. И къде се е дянало опушеното в камъните не било ясно. Може пък наистина да е някакво чудо? Дал Коковин още сто камъка на дякона, после още сто и още сто, и всеки път му плащал според уговорката. В коя графа да запише разходите обаче, и сам не знаел. Няма да ги запише на Варвара великомъченица я!

За това време Волоколамов забогатял, откупил от съседа си овощна градина с пристройка, около къщата си дъсчена ограда направил, фасадата с охра боядисал да му напомня винаги за жълтия цвят.

Много пари дал Коковин на дякона. Обидно му станало. Започнал да подпитва по какъв начин Волоколамов превръща цветовете. Запознал се с аптекаря и го попитал:

— От какво се лекуват дяконът и жена му, какви лекарства купуват от вас?

— Здрави са хората — му казал аптекарят. — И той е здрав като бик, и тя — розова и налята като сочна ябълка. Само дето Аграфена Дмитриевна е малко разсеяна. Не чухте ли как загуби обицата си?

— Каква обица?

— С опушен топаз. Като пекла значи великденски козунаци, погледнала се случайно в огледалото и що да види — едната й обица тук, другата я няма. Преди малко била тук, а сега я няма. Преобърнала Аграфена цялата къща, навсякъде претърсила, а висулката сякаш вдън земя потънала. Не че толкова е скъпа обицата, ама нали е подарък от свекъра. На другия ден, на Възкресение Христово, седнали на масата… И племенницата ми Настка била там. Разрязали козунака, а от него изпаднала обицата, само че от горещината на пещта опушеният топаз, като се изпекъл в тестото, станал златист. Едната обица с опушен топаз, другата — със златист! Чудо на чудесата!…

Погледнал аптекарят събеседника си, а той — целият пребледнял.

— Какво ви е? — го попитал.

— Нищо, нищо — отвърнал Коковин. — Спомних си, че не съм заключил склада със скъпоценните камъни. — И без да се сбогува с аптекаря, тръгнал към къщи…

А между другото Коковин се погубил заради едно малко зелено камъче. Заради него и честта, и живота си загубил…

… Скъпоценният камък е светъл, радостен камък, затова може да се докосва само с чисти, неопетнени ръце — така казват старците у нас на Урал.

Близо до нас шумно тупна борова шишарка и зад лекия дим от огъня се мярна пъргавото тяло на катеричка. Иван Степанович хвърли съчки в жарта и продължи да разказва:

— В Петербург обиците от топаз престанали да звънтят, но баловете и танците продължавали. Само че сега модата станала друга — на костюмите и на сгъваемите ветрила, та да си веят и да им става прохладно. А за да не се изпотяват ръцете на госпожиците, знаеш ли какво измислили — кристални топки!

Започнали рудничарите да търсят навсякъде из Урал находища от планински кристал и по-едрите камъни, както се полагало, предавали на директора на шлифовъчната фабрика Коковин. А той след струговането и полирането им ги изпращал по придворни и други специални куриери в Санкт Петербург с руски „тройки“ със звънчета. Той на тях — кристални топки — те на него благодарност, той кристални топки — те възнаграждение. Така си живеел в почит и охолство господин Коковин.

Вдигнала се цената на планинския кристал повече от всякога! Говорело се, че на танцова вечеринка още при Петър I някакъв англичанин ли, немец ли за подарената му кристална топка снел пръстена си с брилянт от 3 карата и го поднесъл в знак на уважение на княз Трубецкой.

Планинският кристал е подходящ не само за мъниста и висящи украшения, но той е отличен материал за изработката на различни художествени предмети. В Русия уралският Левша[8] за куриоз направил самовар от кристал, а Наполеон подарил на музиканта Друе чудесна флейта от планински кристал с великолепен тон…

Той е най-прозрачният и най-студеният камък, който съществува на света. Древните народи мислели, че планинският кристал е вкаменен лед, затова в пещерите, където го намират, тези места се наричат „ледници“. Той е чист като душата на девица и е символ на верността. В една такава ледница, казват, бил открит древен гроб на неизвестен княз и неговата жена. Не само погребаните, но и всичките им дрехи и съдовете в гробницата били изцяло запазени. В косата й вместо мъниста имало зъби от непознати животни, а той носел костен пръстен с изумруд. Види се още тогава, от незапомнени времена, тук са намирали изумруди. Известно е, че венецианският шлифовчик Франциск Асцентин през 1600 г.‍ шлифовал за пръстена на Борис Годунов голям десеткаратов изумруд, намерен в Урал от някой си монах Методий. Знае се също, че за тази работа Годунов възнаградил венецианеца със 100 златни монети и самурена шуба, което историкът Карамзин потвърждава в записките си, както са ми разказвали.

Това трябва да е бил първият изумруд, намерен в Урал. След много години Дмитрий Тумашов, като ловувал край река Нейва, намерил в гушите на убитите диви гъски два изумруда отлично качество, за което било доложено на верхнетурския воевода. Колкото и да се опитвал после ловецът да открие местата, където гъските са могли да погълнат изумрудите, не успял да ги намери. И никой след този случай не намерил такъв скъпоценен камък нито в планините, нито в рудниците. Сякаш някой го омагьосал. Започнали опитните хора да си мислят, че може би годуновският изумруд няма уралски произход, а е донесен от Египет или от някоя друга страна, а онези камъни, които намерили в гъските, глупавите птици глътнали в Колумбия или Южна Африка, преди да отлетят от тези места. Само че истината била съвсем друга. През 1831 г.‍ в Среден Урал, край малката рекичка Токовая белоярският селянин Максим Кожевников, като изкоренявал с двама свои другари пънове от земята, за да топи от тях смола, случайно открил под корените на единия няколко кристала и парченце прозрачен зелен камък…

От котлето пръсна пяна върху огъня. Остро замириса на дафинов лист и черен пипер.

— Е хайде, после пак ще продължа — каза старецът. — А сега вадете купички, лъжици и някоя и друга чашка за почерпка. Да ви кажа, истинска рибена чорба става, само край реката.

Чукнахме се двамата с Иван Степанович, похапнахме. Той си пийна малко повечко и си полегна под бора…

По-късно можах да се запозная с два интересни документа — докладната записка на директора на Екатеринбургската шлифовъчна фабрика Коковин и Постановлението на Съвета на народните комисари, издадено през най-тежките за Русия времена — глада, гражданската война и разрухата. В първия от тях Коковин пише през 1831 г.‍ до своя началник: „… бях известен от моя надзирател за случая с намирането на онези камъни, наречени зеленикави аквамарини… Това изкопаемо обаче не е аквамарин — теглото и твърдостта му несравнено превишават последния, а мястото на отчупване е по-чисто и по-стъкловидно. Това сравнение ме наведе на мисълта, че доставеното ми парче е изумруд.“

Вторият документ гласеше: „Пред вид изключителното научно значение на Илменските планини в Южен Урал край Миас и с цел да се запазят техните природни богатства Съветът на народните комисари постановява: да се обявят отделни участъци от Илменските планини край Миас за държавен минералогичен резерват, т.‍е.‍ за народно достояние, предназначено изключително за провеждане на научни задачи в страната.

Председател на Съвета на народните комисари В.‍ Улянов Ленин, 14 май 1920 г.‍“

… Огънят започна да гасне. Откъм реката, полъхна лек ветрец. Звездите заблещукаха по-слабо и започнаха да се крият зад облака. Доспа ми се. Влязох в палатката и скоро съм потънал в дълбок сън. Когато се събудих, беше вече утро. Изглежда някъде наблизо бе преваляло, защото широка дъга опасваше цялото небе. Стори ми се, че никога не съм виждал по-ярка от тази. Край загасналия огън вместо Иван Степанович седеше неговата балдъза Антонина. Тя беше дошла за риба с малка лодка, подобна на корито. Баба Тоня, както всички тук я наричаха, обичаше да разказва приказки, предания и небивалици.

— Той отиде да провери въдиците за щуки, сигурно скоро ще се върне — каза старицата.

— Да, да — отговорих разсеяно, без да мога да откъсна поглед от небето. — Погледнете само как прелива във всички възможни цветове!

— В тава няма нищо чудно — забеляза Антонина. — Дъгата е тясно свързана с уралските камъни. Навярно не знаете приказката, в която се разказва защо на небето се появява дъга?

Преди сто, а може би и повече години над Урал завалял незапомнен дъжд. Валял 40 дни и 40 нощи и залял всички ниски места. Хората естествено избягали в планините, а зверовете, птиците и другите животинки се покатерили на салове и шлепове и заплували неизвестно накъде. Плували те, плували, докато слънцето не се показало иззад облаците и водата не почнала да спада. Тогава саловете и шлеповете се спрели до една висока, превисока планина — Ямантау. По време на потопа вода имало в излишък и тварите не страдали от жажда, но тук, край планината водата просто изчезнала. „Га-га-га“ — закрещели гъските и полетели към низината да търсят ручеи и езера. След тях тръгнали телетата, конете и елените, а най-отзад важно закрачила камилата. Двугърбото животно не усещало жажда, защото се знае, че камилата, като изпие пет ведра наведнъж, после цяла седмица няма да потърси вода. С една дума, всички тръгнали на водопой, само един див овен поел към планината. Е, овенът си е овен, както сами знаете. Само че този бил малко по-своенравен — прищяло му се да се покатери на снежния връх и там да посмуче ледена висулка. Сега ще видите какво станало по-нататък. Добрал се овенът до средата на планината, а там — пропаст. „Какво пък — казал си — не ми е за пръв път. Ще скоча от едната скала на другата и за да не си ударя краката в камъните, ще се преметна презглава над пропастта и ще застана на рогата си.“ Както решил, така и сторил. Прескочил през пропастта и така си треснал рогата в твърдата скала, че чак искри изскочили от нея и се посипали във всички страни. Запалила се наоколо гъстата гора — ден гори, два гори, а на третия планината така се нагорещила, че се разцепила по средата. А в нашите планини, както знаете, всякакви скъпоценни камъни има: и изумруди, и турмалини, и аметисти.

Та ето значи, отразили се те в небето като в огледало с всичките седем цветове на дъгата.

А след пожара двете половини на планината поизстинали и пак се събрали, защото в едната имало железен пирит, а в другата — магнетит.

И досега, когато в лошо време удари мълния в пукнатината, скалите се разтварят и скъпоценните камъни се отразяват като разноцветна дъга с цялата си красота и блясък. Така че небесната дъга е тясно свързана с уралските скъпоценни камъни…

След малко се върна Иван Степанович с две малки щуки и един костур красавец. Сгънахме палатката и после тримата заедно се спуснахме към реката, за да преплуваме с лодката на отсрещния бряг. Същия ден се простих с тези мили старци и заминах за Токовая, където ме очакваха колегите ми по работа и където някога е бил намерен първият изумруд.

За по-нататъшната съдба на Коковин научих едва след няколко години.

Над светлия хоризонт на екатеринбургската шлифовъчна мелница надвиснал зловещ облак. Парите, изплащани на Волоколамов за „печените“ топази, не можело да бъдат нанесени в никоя графа от книгите за разходите. Коковин отлично разбирал това и мъчително търсел изход през безсънните нощи. Най-после той бил намерен — сменил няколко тъмнозелени изумруди екстра качество с еднакви по тегло евтини берили с бледозелен цвят, които тайно купил от един от местните бижутери и после ги изпратил в Санкт Петербург с поредната партида аквамарини. Тази търговска комбинация обаче представлявала само половината от замисленото дело. Сменените изумруди трябвало да бъдат продадени, но продажбата им в Оренбург, Невянск или Ирбит била свързана с голям риск. Един опитен в такива сделки бижутер предложил услугите си на директора на шлифовъчната фабрика — да продаде изумрудите в Москва. Така било най-разумно и Коковин се съгласил.

Бижутерът продал скъпоценните камъни в Москва за солидна сума на двама местни фабриканти и на някаква новоизлюпена баронеса. Като получил дела си, Коковин възстановил недостига и с остатъка си купил казашко седло със сребърни стремена. Но, както се казва, трудното е докато започнеш. През 1834 г.‍ в Сретенския рудник бил намерен уникален изумруд с тегло 2226 г.‍ Никога нито в Колумбия, нито в Индия или пък Австралия не бил срещан подобен кристал с такива невероятни размери, и то от най-ценните скъпоценни камъни. Като получил изумруда, Коковин дълго не могъл да откъсне изумения си поглед от него. Много неспокойни и безсънни нощи прекарал директорът на шлифовъчната мелница в колебание дали да съобщи с куриер на граф Перовски в Петербург за находката, или да си премълчи и да задържи камъка за себе си. Той работил на фабриката цели 24 години. За всичкото това време освен малката заплата му давали и парични възнаграждения също като на прислугата — на Рождество и на Великден. През останалото време се налагало да си простира краката според чергата. В случай че съобщи в столицата за невероятното събитие, най-много да окачат на гърдите му някой орден или медал, ако ли пък остави уникалния изумруд за себе си и го скрие, за продадения камък може да получи такива пари, каквито не са сънували дори фабрикантите и собствениците на заводите.

В Русия уникалния изумруд можели да купят такива големци и магнати като Демидови, Морозови, Манташеви, и то само в случай че напълно ликвидират железопреработвателните и медодобивните си заводи, манифактурните си фабрики и нефтените предприятия. Славата на знаменития камък ще се разнесе не само из Урал, но и по цяла Русия. Тя ще залее континента, ще премине оттатък Европа и американските милионери ще пресекат океана с надеждата да станат собственици на зеления гигант. За този изумруд ще се разказват легенди и предания, както за уникалните диаманти „Пит-Регент“, „Коинур“ и „Звездата на юга“[9].

Но всичко това не радвало, а повече плашело Коковин, който скрил ненадминатия кристал под една дъска на пода в своя кабинет.

„Ако се вярва на старинните поверия — си мислел първият притежател на безценния камък, — изумрудът е камъкът на мъдростта и хладнокръвието. Който го носи, няма да направи невярна крачка и няма да пролее кръвта на невинен. Той носи на войника храброст, а на победителя милосърдие. Ако сутрин погледнеш изумруда, през целия ден ще ти върви.“ Защо тогава той, Коковин, винаги толкова уравновесен и хладнокръвен, загубил спокойствието си?!

Директорът на шлифовъчната фабрика не само познавал скъпоценните камъни, но знаел и всички поверия за тях. На стената в дома му висяла пожълтяла от времето таблица със списък на магическите свойства на скъпоценните и полускъпоценните камъни.

Делфийският оракул — жрецът предсказател, позовавайки се на знаците на Зодиака (небесният пояс, състоящ се от 12 съзвездия, по който става годишното движение на Слънцето), посвещавал „многоуважаемият и достопочитаеми“ читатели в мистичните свойства на камъните-талисмани.

Вземайки пред вид месеца на вашето раждане, предсказателят съобщавал названието на онзи скъпоценен камък, който би трябвало да ви донесе щастие, здраве, успех, красота и т.‍н.

Таблицата била придружена с коментари, нелишени от хумор.

Ако човек искал да бъде щастлив, то трябвало да помни през кой месец какъв камък да носи. Естествено можел да сложи на ръката си и пръстен с 12 различни камъка, но „в доброто общество това се смятало за лош тон“. По-добре било да се носят два пръстена с по 6 камъка или четири пръстена с по 3 камъка. Не се препоръчвало да се поставят украшения с два, четири, осем и тринадесет камъка като взаимно противодействуващи си с тайните им чародейства и магически свойства.

Едно, три, пет, седем и девет се смятали за щастливо съчетание.

Ако вашият камък-талисман е тюркоазът[10], той „ще ви донесе успех при продажбата на бракувани коне“. Този камък има още едно свойство:

Отслабва блясъка на тюркоаза,

когато гасне любовта.[11]

Ако камъкът ви е „котешко око“[12], „полезно е да го носите за увеличаване на благоразумието“.

Опалът[13] е символ на очарователното обаяние на непостоянната жена.

Диамантът кара зверовете да треперят.

Ахатът ви предпазва от ухапване от змии и скорпиони. Ако все пак ви ухапе отровна змия, то по съвета на оракула „трябва да стриете ахата на прах, да го смесите с отвара от копър и да направите компрес на ухапаното място. Ако ви ухапе обаче кобра (змия очиларка), в този случай еликсирът няма да ви помогне и веднага трябва да го продадете на прилична цена.“

Самата таблица обхващала само част от най-известните скъпоценни и полускъпоценни камъни, но, изглежда, това било достатъчно за поклонничките на модата от древни и по-нови времена.

Месец | Знак на Зодиака | Скъпоценни камъни
Януари | Козирог | Гранат, алмандин, хиацинт
Февруари | Водолей | Аметист, александрит, турмалин
Март | Риби | Диамант (брилянт), яспис, корали
Април | Овен | Сапфир, лазурит, а също и кехлибар
Май | Телец | Изумруд, камеи, инталио
Юни | Близнаци | Ахат, малахит, халцедон[14]
Юли | Рак | Тюркоаз (американски), планински кристал, оникс
Август | Лъв | Сардоникс, лунен камък[15], „котешко око“
Септември | Дева | Хризолит, а също и перли
Октомври | Везни | Аквамарин, опал
Ноември | Скорпион | Топаз, кварц
Декември | Стрелец | Рубин, хризопраз и тюркоаз (персийски)

Но да се върнем отново към Коковин и неговия уникален изумруд. След като се срещнал с познатия си бижутер, Коковин му предложил срещу определен процент от печалбата да продаде камъка зад граница. Двамата партньори смятали, че Париж е най-подходящата столица за подобна търговска сделка. Този град обаче бил опасен с това, че там всяка година месеци наред прекарвали времето си много руски князе и помешчици. При продажбата на изумруда можело да се случи нещо непредвидено, а това трябвало да се избегне на всяка цена. Затова партньорите избрали Берлин. Тази столица ги устройвала напълно, защото в нея идвали малко петербургци. Коковин предоставил на бижутера шепа различни скъпоценни камъни за покриване на разходите по пътуването, но самия изумруд не му доверил. Главна цел и задача на бижутера било предварително да разузнае и да потърси в германската столица някой финансов магнат, който можел да изплати в брой баснословната сума.

Бижутерът пристигнал в Берлин и отседнал от предпазливост не в хотел, а в дома на млада вдовица, даваща под наем мебелирани стаи в малката си къща. Неочаквано и за самия себе си бижутерът се влюбил в нея. Тъй като решил да покори сърцето на красавицата, той започнал да отрупва Гретхен с подаръци, между които и един платинов пръстен, представляващ златно блюдце с чепчица грозде от дребни изумруди в него. Този невинен подарък се оказал съдбоносен за екатеринбургския директор на шлифовъчната фабрика господин Коковин.

Гретхен се отнасяла благосклонно не само към новия си поклонник, но и към руския генерал в оставка Лапшин. Ревнивият генерал забелязал новото пръстенче върху пухкавото пръстче на своята възлюблена и поискал сувенирът да бъде върнат на предишния му собственик. Дамата отказала да се подчини на заповедта му. Тогава генералът предприел друга тактика — наел частен детектив, за да изясни самоличността на съперника си, а сам се заел с подробно изследване на злополучния пръстен. Според него изумрудите можели да произхождат от Египет, Колумбия, Южна Африка, а също и от Урал, златото било еднакво във всички страни по света, а платината най-вероятно била от Сибир. В Русия по онова време били пуснати в обръщение платинови монети от 3, 6 и 12 рубли. Несъмнено това пръстенче било отлято от такава монета. Значи неговият съперник е от руски произход! След като се убедил в правилността на разсъжденията си, генералът изведнъж си спомнил старата смешна история за кътлъмската планина и се разсмял с глас.

В Кътлъма, в родовото си имение живял едрият помешчик Иван Трофимович Воробьов, а в съседство с него имало един дребен дворянин — французинът Дебоа. И двамата били запалени ловци, само че ловували поотделно, понеже Воробьов не обичал Дебоа за това, че французинът бракониерствувал в неговата стара борова гора.

Три пъти Иван Трофимович предупреждавал Дебоа, а на четвъртия, когато го заварил да ловува в гората му, стрелял и му забил 34 сачми за бекаси малко по-долу от кръста.

Лекарят, който оперирал Дебоа, обърнал внимание на това, че извадените от раната сачми са значително по-тежки от обикновените, излети от олово. След като се посъветвал с французина, той на другия ден се отбил при Воробьов и между другото се поинтересувал откъде Иван Трофимович си купува дребните сачми.

Без да подозира нещо, помешчикът се оплакал на доктора от скъпотията на фабричните сачми и му разказал как веднъж в долчинката на Козя ливада край старата мелница намерил някаква трудно топима руда и ето сега си лее от нея различни сачми.

След известно време Козя ливада с намиращата се в съседство стара мелница били купени чрез подставени лица от новосъздаденото англо-френско дружество за добиване и експлоатация на кътлъмска платина. Въпреки че французите и англичаните имали еднакви капиталовложения, французите настоявали дружеството да се нарича не англо-френско, а френско-английско, тъй като първите „залежи“ от платина били намерени в „меките части“ на французина.

Но да се върнем към детектива и неговите издирвания. След няколко дни той дал подробни сведения за новия претендент за любвеобилното Гретхеново сърце.

Господин Фас, по професия бижутер, е пристигнал от Полша — докладвал детективът. — Живее в Екатеринбург. Тук се занимава с продажба на уралски скъпоценни камъни. Вчера се е срещнал с минаващия през Хамбург господин Ротшилд и му предложил уникален изумруд с тегло 2226 г.‍ Милионерът се заинтересувал от предложението, но отказал да води каквито и да е предварителни преговори, преди да е видял камъка, който господин Фас не носи със себе си.

Къде и кога била назначена срещата, детективът не можал да разбере.

След като получил такива неопровержими и явно компрометиращи господин Фас доказателства, генералът веднага написал донос в Петербург. Там незабавна била съставена следствена комисия, която заминала за Екатеринбург. Нищо неподозиращият Коковин се опитал да отрича каквито и да е връзки с бижутера, все още бавещ се въз връзка със своя сърдечен „роман“ в Берлин. Когато следователят задал на директора на шлифовъчната фабрика въпроса позната ли му е цифрата 2226, Коковин се смутил и признал, че е откраднал уникалния изумруд. След установяване на вината следствената комисия изнесла решение за привличане към съдебна отговорност на директора на Екатеринбургската шлифовъчна мелница. Коковин бил арестуван и хвърлен в затвора. Съобщникът му Фас не бил подведен под отговорност поради недостиг на улики, а вещественото доказателство — уникалният изумруд — бил изпратен в Петербург на граф Перовски. Пред сановника възникнала почти същата дилема, както и пред първия притежател на камъка — дали да подаде докладна записка в Правителствения сенат и да изпрати изумруда в хазната, или да предаде на забвение случилото се и да си присвои рядката ценност. Тази вътрешна борба продължила дълго време. От Екатеринбург пристигнало известие: „Арестуваният Коковин се е самоубил в затвора.“ Това решило съдбата на камъка. Граф Перовски прекратил делото и си присвоил уникалния изумруд. Не е известно колко време камъкът се е намирал у велможата. По-късно изумрудът бил отнесен в Украйна и там попаднал в прочутата колекция от скъпоценни камъни на княз Кочубей. Не е установено кога и как е станало това. По време на революцията през 1905 г.‍ новият притежател на знаменития кристал го заровил в парка си, но при разграбване на имението на Кочубей бил изровен от един роднина на княза и отнесен във Виена. След като революцията била разгромена, царското правителство научило къде е изумрудът и го изкупило.

Сега той се намира в Московския музей по минералогия към Академията на науките.

[1] Мурзинка — селище в РСФСР, Свердловска област. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Кедрови орехчета — шишарките на сибирския бор, наричан сибирски кедър. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Екатеринбург — име на град Свердловск до 1924 г.‍ — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Берг-колегия (от нем. берг — планина) — централен орган за управляване на рудодобивната промишленост през 1719 — 1807 г.‍ — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Пуд — руска мярка за тегло, равна на 16,3 кг. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Стрелци — специален род войска в Русия през XVI — XVIII в., въоръжени с огнестрелно оръжие; отначало били набирани от свободното население, а после службата им станала пожизнена и наследствена; получавали заплащане в пари, злато, понякога и земя; живеели в селища с незакрепостено население, занимавали се още с търговия и занаяти. — Б.‍пр.‍ ↑

[7] Кварц — един от най-разпространените природообразуващи минерали; безцветният кварц се нарича планински кристал, виолетовият е аметист, опушеният — раухтопаз, черният — морион и т.‍н.‍ В Урал опушения кварц наричали опушен топаз, но той не бива да се бърка с истинските топази, обособени като отделен минерален вид. — Б.‍пр.‍ ↑

[8] Левша (левак) — герой от едноименния разказ на руския писател Н.‍С. Лесков (1835 — 1895), който подковал английската „желязна бълха“, изпратена като подарък на руския цар — Б.‍пр.‍ ↑

[9] „Звездата на юга“ — най-големият бразилски диамант, намерен през 1853 г.‍, абсолютно прозрачен, без каквито и да е оттенъци с тегло 261,88 карата. — Б.‍пр.‍ ↑

[10] Тюркоаз — минерал с небесносин или синьо-зелен цвят с матов блясък, скъпоценен камък. — Б.‍пр.‍ ↑

[11] Из стиховете на персийския поет Саади. — Б.‍пр.‍ ↑

[12] „Котешко око“ (цимофан) — скъпоценен камък, разновидност на хризоберила, който е минерал със златистожълт или зелен цвят; на камъка винаги се придава формата на кабошон, за да изпъква светлата опалесцираща ивица. — Б.‍пр.‍ ↑

[13] Опал — прозрачен минерал с млечносивкав или жълтеникавобял с ефектни многоцветни оттенъци. — Б.‍пр.‍ ↑

[14] Халцедон — минерал, полупрозрачна разновидност на кварца, с микровлакнест строеж; някои негови разновидности са полускъпоценни камъни; сардоникс — оцветен червено, хризопраз — ябълковозелено, ахат — бяло, синкавосиво, оникс — разновидност на ахат с редуващи се разноцветни пластове (бели и черни, бели и червени). — Б.‍пр.‍ ↑

[15] Лунен камък — минерал от групата на полските шпати с нежно синкаво опалесциращо сияние; винаги се обработва като кабошон. — Б.‍пр.‍ ↑

Шеста новела
Легенди за украинския изумруд и за камъните, от които се изработват дребни художествени предмети и украшения

В днешно време освен скъпоценните и полускъпоценните камъни голямо значение придобиха камъните за изработка на дребни художествени предмети и украшения. Най-богати запаси от такива камъни има в Урал, Украйна и в някои други републики на Съветския съюз.

Отвън повечето от тях на пръв поглед не представляват нищо особено, но ако се разрежат, а това се прави много лесно с помощта на диамантена пила, и се шлифоват с прах от изкуствени диаманти или с маджун, то върху пластинките от яспис, кварцит, морион или оникс се появяват удивителни картини, създадени от най-гениалния художник — природата. Дори при наличието на скромна фантазия върху разрязаните каменни пластинки може да се види табун коне, изправени на задните си крака, морски прибой с вълни, разбиващи се в скалистия бряг, гъста гора с повалени от силната буря дървета или орлови крила, разсичащи тъмен рьориховски[1] облак, през който се процеждат лъчите на залязващото слънце. Този най-велик художник е създал чудни пейзажи от разтопената лава. Тук ще срещнете и меките тонове на Левитан, и широките петна на Коровин. Тук в една и съща природна рисунка понякога са съчетани Куинджи и Левитан, Серов и Шишкин.

Ако хвърлим поглед далеч назад към миналото, във времето на нашите пещерни прадеди и трудната им, но упорита борба за живот, ще се убедим, че най-близкият приятел на първобитния човек е бил камъкът. Той му е помагал да обработва земята, да убива диви животни, да дълбае лодки, да добива огън.

Първите сечива на синантропа[2] били грубо обработени заострени камъни от обсидиан[3]. Значително по-късно се появили ножове и наконечници на копия и стрели от кремък и други твърди скали, а също така изделия от слонова кост, животински зъби и дърво. Още по-късно във всекидневието на човека навлезли металите — мед, бронз, желязо. С преминаване от една епоха към друга се изменяли не само потребностите на хората, но и общественият строй. При някои племена започнали да се появяват скални рисунки и всевъзможни украшения. Постепенно у много народи се зародила своя култура, свой стил, свой епос и легенди. По многобройните разкопки на древни селища, по намерените вази, мечове и различни домакински съдове на хората от каменния, бронзовия в следващите векове, археолозите определят къде и от кого — от какви племена и народи — е била заселена в онези далечни времена нашата земя.

Древногръцкият историк Херодот, живял 500 години пр.‍н.‍е.‍, разказва, че по негово време на територията на днешна Украйна живеело едно от скитските племена. Скитите се занимавали със земеделие, скотовъдство, лов и риболов. Намерените предмети на територията на Украйна свидетелствуват за високата култура и майсторството на това племе. Първата скитска могила била разкопана недалеч от Кировград (Елисаветград) през 1763 г.‍ от генерал А.‍П. Мелгунов. В могилата били намерени различни художествено изработени изящни предмети, между тях железен меч в златна ножница с изображение на бикове с човешки лица и лъвове, стрелящи с лъкове. Находката на Мелгунов развълнувала не само археолозите, но и хората, които търсели лесна печалба. Много могили били варварски разграбени. Известно е например, че някой си Шулц, техник по професия, получил разрешение да разравя могилите и намерил в тях уникални златни вази, гребенчета и други предмети с високо художествена бижутерийна изработка. Той започнал да ги претопява в кюлчета и да ги продава, а керамиката и бронза предавал в Археологическото дружество, като предполагал, че вещите, които не са златни, струват по-евтино…

В доисторическо време желязото струвало по-скъпо от медта, среброто, бронза и златото. Причината е тази, че желязната руда не се намира на повърхността на земята, както например медният пирит или златният пясък, а трябвало специално да я добиват. Освен това желязната руда се топи при доста висока температура в сравнение с останалите метали. Наистина древните хора използували и метеоритно желязо, което наричали небесен камък. От него правели кинжали, мечове и наконечници за стрели. Това били малки, удобни за коване парчета метал, които се ценели не толкова за твърдостта, колкото за „чудодейните“ им свойства. Според поверието, тъй като идвали от небето, те трябвало да донесат победа на нашите прадеди в сраженията и успешен лов. Хората намирали метеоритно желязо в нищожни количества…

Африканските народи имат легенда за това, как желязото спасило човечеството от гибел. Разказват я в Нигер, Дахомей и на Бряг на слоновата кост.

В онези далечни времена, когато хората в Бенин запознали да правят от желязо наконечници за стрелите си, щитове, мечове и брадви, възмутеното божество, охраняващо този метал, решило да си отмъсти на тези, които се осмелили да похитят съкровището му.

В празнични дни на високия хълм Окедо, където се събирали младежите, се спускал тъмен космат облак. Той обгръщал хълма и поглъщал юношите и девойките, а после се издигал високо в небето и хвърлял долу в морето отвлечените хора. Много смелчаци от племената Йоруба и Бенин се опитвали да убият чудовището. Те стреляли в облака със стрели, върховете на които били намазани със змийска отрова, но острите стрели преминавали свободно през него и изчезвали без следа. Някои храбри юноши се опитвали да уловят чудовището с ласо, но то се плъзгало по косматия облак, както гривната по крака на гмуркаща се в морето жена.

Дълго време никой не можал да победи чудовището, но ето че веднъж в празничен ден на хълма Окедо излязъл да се пребори с него храбрият игун еронмвон — кралският ковач — на име Евиан. Той запалил огън на върха на хълма, поставил в него железен чук, а сам се скрил под кожата на убития от него носорог.

Зловещият облак се появил над Окедо по обед. Чудовището забелязало спотаилия се ковач и разтворило тъмната си уста. Евиан изскочил от засадата, грабнал нажежения до бяло чук и го запратил в устата му. Косматият облак с рев полетял към небето, засипвайки хълма с огнени мълнии, и повече никога не се върнал на африканска земя.

Така човекът извоювал от божеството правото си да притежава желязото, от което били изковани палешникът на плуга на орача, чукът на ковача и щитът на войника. Започнала нова ера в развитието на човечеството, но нито желязото, нито медта и бронзът могли да изместят напълно камъка от всекидневието на нашите прадеди.

Камъкът давал на хората огън, с камък точели мечовете и плуговете си, от камък строели дворци, храмове и саркофази. Той и в наши дни се използува като превъзходен и ненадминат строително-декоративен материал.

През последните десетилетия в Украйна бяха открити изключително ценни залежи — истински складове на строителни, декоративни, полускъпоценни и скъпоценни камъни. Във Волинска област в Закарпатието, в Крим и Житомирска област има не само гранит и лабрадорит[4], оцветен най-различно, но и яспис, мрамор, опушен кварц, златист и светлосив топаз, опал, кехлибар и скъпоценните камъни аквамарин и изумруд. При изграждане на паметника на Ленин в Киев били използувани головински лабрадорит и жежевелски гранит. Паметникът на Шевченко в Харков е издялан от турчински и головински лабрадорит. Станциите на Киевското метро „Арсенална“, „Вокзална“ и „Университетска“ са облицовани със закарпатски мрамор. Този мрамор по своите качества е много подходящ не само за архитектурна декоративно-художествена украса, но и за извайването на барелефи и скулптурни изображения. Някои украински камъни, използувани за изработване на дребни предмети и украшения, по качество и красота не отстъпват на прославените камъни от Урал, Финландия и Лабрадор.

Преди да се започне изграждането на мавзолея на Ленин, геолозите предложили на строителите стотици образци от чудесни декоративни камъни, с които е толкова богата съветската страна. Сред тях имало пъстър орски яспис, преливащ в различни оттенъци, уралски орлец[5], петнист халцедон и бледозелен нефрит от Източен Сибир. Бил предложен чудесен гранит от Илменските планини, а също и прекрасен тъмносив и розов грузински мрамор с жилки по него. Сред всички образци със скромността и величието си изпъквал украинският лабрадорит — почти черен със сини искрици по него, и строгият червен гранит от Житомирска област. Архитектите се спрели на тези два камъка. Стените на мавзолея били облицовани с масивни плочи от тъмночервен гранит от Дезниковската кариера, а за траурен пояс използували полиран черен лабрадорит от с. Турчинка Черняховски район, Житомирска област. И така, мавзолеят на Илич изцяло е изработен от украински декоративни камъни — благородният гранит вечно ще охранява покоя на Владимир Илич Ленин.

Украйна е богата не само с декоративно-облицовъчни, но и със скъпоценни камъни. Нейните изумруди, златисти и светлосини топази, опушен кварц и полуопал не отстъпват по качествата си на уралските.

В една народна легенда се разказва за безценния волински изумруд и за талантливия юноша на име Олес…

Живял този момък в Карпатите. Още като момче се увличал по дърворезбата. Отначало помагал на дядо си, като изрязвал върху парчета от букови корени, стъбла и клони, а след година-две започнал сам да майстори черпаци и кани с калпачета, украсени с лебедови глави и дългороги елени. На юношата му се харесвало да вижда как дървото оживява под ножа му, как птиците и животните го гледат като истински от паничките и чашите. Веднъж Олес направил орел с разперени крила — така майсторски изрязал всичките му пера и ноктите, че сам дядо му го похвалил и го нарекъл майстор. Понякога бащата на Олес откарвал изрязаните от дърво предмети на пазара заедно със сеното или съчките за подпалка, само че селяните плащали грошове за дървените съдове, колкото и красиво да били изработени. По тази причина в Украйна с дърворезба се занимавали главно старците и по-големите момчета и момичета — изкуството на резбаря се смятало повече за забавление, отколкото като изкуство. Ето защо след като порастели, юношите изоставяли занаята си на скулптори-художници и ставали орачи, косачи, салджии, спускащи дървения материал по течението на реката, и ковачи. Едва в преклонна възраст те отново се връщали към ръждясалите си резци и полуизгнилите от времето парчета дърво.

Олес се прочул с майсторството си из цялата Верховика. Но ето че надхвърлил 18 години и започнал да мисли с какъв сериозен занаят да се заеме. Той имал зорко око и спокойна, точна ръка. Можел да стане егер[6] при помешчика, но му било жал да убива беззащитните птици, да преследва с кучета рунтавите мечки за развлечение на господаря си.

Имал си Олес годеница — Оксана, дъщерята на мелничаря. Често седели двамата край бента на воденицата и слушали шума на старите воденични камъни, плясъка на реката. Много искали да се оженят, но бащата на Оксана се заинатил — богат жених за дъщеря си търсел.

— Ако ти, момко, имаше макар не такава мелница с каменен бент като моята, но поне дървена, тогава щеше да е друго — казал той на Олес. — А засега си само един голтак и нищо повече. Ако не днес, утре ще станеш салджия или ще се хванеш на някоя друга сезонна работа. Не е за теб дъщеря ми, разбра ли?

— Как да не съм разбрал. Всичко ми е ясно.

Замислил се дълбоко юношата, прибрал си вещите в торбичка, простил се тайно с любимата си, напуснал родното село и отишъл в чужд град да продава труда си за грошове. В града Олес започнал да работи като каменар по пътищата, които по това време се прокарвали в страната. Трябвало да отдялква гранитните камъни и да подравнява паветата по такъв начин, че камък до камъка плътно да приляга. Тежка работа му се паднала. По цели дни пълзял на „четири крака“ по острите камъни, отгоре слънце го пече, отдолу под чука му искри изскачат. Една му била утехата — че предприемачът плащал редовно на работниците по 70 копейки за денонощие. Започнал Олес всеки ден да отделя по 20 копейки за крила на мелницата, за ракли за житото и брашното и за бронзови сита, а в неделните дни да майстори воденични камъни. Трудно му било без предварителен опит да пригоди двата каменни кръга плътно да прилягат един към друг, но му помагала мечтата за любимата Оксана.

Седял той веднъж на паважа в празничен ден и се трудил над втория воденичен камък. Изведнъж, като ударил с чука, от гранита изпаднал зелен камък, голям колкото половината на малкия му пръст. „Що за чудо?“ си помислил Олес. Вдигнал камъка, гледа — прозрачен като захарно бонбонче, блести на слънцето и зелени огънчета припламват.

Отишъл надвечер при стареца Панас, с който били от едно село. Някога той цепел камъни в една каменоломна в Житомирско, а сега вече десета година как работел като стрелочник в близката гара. Показал му Олес находката си и го попитал:

— Какво значи това — камък в камъка да е зазидан?

Панас погледнал камъчето, пипнал го, опитал го е език и казал:

— Голям късмет имаш, Олесе. Този зелен камък се нарича изумруд и струва сигурно хиляда рубли. В Украйна в гранитните скали има много такива скъпи камъни — и край град Канев на Днепър, и недалеч от Житомир, и във Волинско, само че трудно се намират. Това не ти е като на Урал. Там такива камъчета се крият в заблатената тайга или в корените на дърветата, а в Украйна са облечени в гранитна броня. Не могат да се извадят без динамит. Такова, добиване ще струва скъпо на хазната, затова правителството разреши на предприемачите срещу явни и тайни подаръци да разтрошават гранита заедно с изумрудите в него и да го извозват за застилане на пътищата, дето сега правят тук. Миналата година казват един каменар също като тебе намерил първокачествен изумруд и го продал за голяма сума на някакъв помешчик. Иди с товарния влак до града, там ще намериш купувач за находката си.

Седнал Олес на платформата на минаващия празен влак и заминал за града да търси щастието си. Повървял из улиците, намерил майстор златар и му предложил находката си. Бижутерът внимателно разгледал камъчето през стъклото и казал:

— Тази стока не е за мен. Твоят изумруд е с малък дефект — от двете страни по ръбовете си има пукнатини. Ако се шлифова както трябва, средата ще се получи цяла, а краищата — като гъсто гребенче. Ако нямаше този недостатък, щях да ти платя голяма сума, но така камъкът ти не ми трябва. Пък й никой няма да ти го купи, момко.

Натъжил се Олес и попитал:

— А няма ли някъде майстор шлифовчик, който да прикрие дефектите му?

— Няма такъв шлифовчик — отвърнал бижутерът, — може би в Антверпен или в Париж има такъв виртуоз, но у нас още не се е родил.

Олес си тръгнал огорчен. Искал още по пътя да захвърли камъка в бурените зад траверсите, но се отказал и се замислил — ами какво ли ще стане, ако се опита да придаде на скъпоценния камък формата на орлово крило? Може би ще се намери някой да го купи като брошка. Здраво заседнала в главата му тази мисъл. Седи си на паважа под палещото слънце, удря с чука по гранита и все си мисли каква форма да придаде на изумруда, та да може естествено да изобрази предмета. Ден мислил, два мислил, а след седмица напуснал работата и заминал за Житомир. Там намерил малка работилница, където шлифовали украински светлосини и златисти топази, планински кристал и кехлибар, и се наел като калфа. Поработил в работилницата 3–4 месеца, изучил шлифовъчния занаят. А вечер, когато в работилницата нямало никого, шлифовал изумруда си. И въпреки че шлифоването на камъните било доста по-сложно от дърворезбата, той и в тази работа излязъл майстор — обработвайки изумруда, Олес превърнал порока му в негово достойнство. Изпилил още по-дълбоко всички пукнатинки по ръбовете на камъка, а върха му срязал на конус. Получил се лист от папрат с изключително фина изработка. Олес събрал всичките си спестявания и дал шлифования изумруд на прочутия по онова време житомирски бижутер и гравьор Ната Маршак, а той обсипал брошката с диамантени зрънца сякаш са утринна роса, която лежи на папратовия лист и блести на слънцето. Научил за новата работа на Маршак един помешчик граф Потоцки, умански милионер, и купил брошката за своята София за 3 хиляди сребърни рубли.

Върнал се Олес в родното си село богаташ, оженил се за Оксана и построил на реката мелница, и то не дървена, а от камък.

Тече студената вода под мелничното колело, ромоли ден и нощ и разказва на салджиите от близките и далечните села, спускащи дървета по реката, легендата за зеления скъпоценен камък, който Олес намерил във волинския гранит.

… Нефритът, от който изработват дребни художествени изделия, има чудно свойство. Ще се опитаме да го сравним например с диаманта. Диамантът е твърд, но крехък камък. При удар с чук може да се разтроши на дребни парченца. Ако със същата сила ударим нефрит, той няма да се разчупи и дори няма да се напука. При много силен удар с чукче по камъка може да се образува най-много вдлъбнатина. Това свойство на якост на удар при сравнително неголямата твърдост на нефрита се обяснява с особената му кристална структура. Той се състои от изключително тънки влакна, преплетени помежду си, затова е доста по-устойчив на удар от другите камъни. Първобитният човек оценил чудното свойство на нефрита и в арсенала на неговите оръжия след кремъчните се появили нефритови ножове, чукове, наконечници за пики и стрели, а също и брадви, които не се изтъпявали в продължение на десетилетия и се предавали по наследство като фамилни скъпоценности.

Нефритът е непрозрачен камък и само тънки пластинки от него пропускат светлина. По-голяма част от едрите късове и по-дребните парчета нефрит имат жълтеникавозеления цвят на увехнала трева, но се срещат и тъмнозелени, сиви, млечнобели и дори черно-зелени камъни.

Още в стари времена, макар и в ограничено количество, нефрит намирали край бреговете на Карибско море, в Нова Зеландия, Нова Гвинея, също така в Индия, Туркестан и някои други страни. Най-добри майстори на статуетки, абажури, вази и други художествени изделия от нефрит били китайските гравьори. Нито папуаските скулптори, нито художниците от племето маори[7] могли да ги надминат в това отношение. Находките от древни погребения служат като безспорно доказателство за това, че много векове преди нашата ера хората използували нефрита в примитивното си стопанство.

Особено красиви късове с яркозелени жилки и кафяви петна били добивани в Бирма.

Когато в спалнята на някой китайски император или индийски раджа окачвали абажур, изработен от тънки нефритови пластинки, и запалвали светилника, на стените и по тавана се появявали фантастични сенки на чудни птици, приказни цветя и застинали в своя бяг високи изумрудни вълни. Нефритът от недрата на Саянските планини не отстъпва по красота на бирманския. В Русия този превъзходен камък бил намерен за пръв път в Урал.

Първоначално добиването на нефрит както в Азия, така и в Европа се извършвало по примитивен варварски начин — край голям естествено заоблен камък или къс от нефрит запалвали огньове и когато камъкът се накалявал, поливали го със студена вода. След това отчупвали напуканите парчета с железни лостове и кирки и ги изпращали в шлифовъчните работилници и фабрики. От силното нагряване нефритът ставал ронлив и често загубвал свойствената си яркост. По същия начин в Памир бил добиван чудесният небесносин лазурит[8].

В Китай в продължение на хилядолетия нефритът бил използуван за направа на предмети на религиозния култ. От него правели фигурки на Буда, свещени черпалки и чаши. Благодарение на чистотата на тоновете, мекостта на оттенъците, впечатлението за дълбочина и спокойствие на цветовете, а също и на мелодичния звън на тънките пластинки, изработвани от този камък, на нефрита били приписвани такива символични свойства като познание на битието, добродетелност, дълбочина на разума, справедливост при правосъдието, сила на волята. Мелодичните звуци, които нефритовите пластинки издавали при докосване с дървени пръчици, били смятани за божествена музика. В Китай увлечението стигнало дотам, че от нефрит започнали да правят пари, ордени и медали за висшите императорски чинове. Освен това за изричане на оскърбителни думи виновникът трябвало да внесе в хазната парично обезщетение или парче нефрит, голямо колкото порцеланова чашка, или пък чашка, изработена от същия камък; за нанасяне на побой — нефритова табакера, а за телесна повреда — чаен сервиз или голяма хризантема от най-скъпия бяло-сив нефрит.

В Русия нефрит бил намерен през пролетта на 1825 г.‍, когато една геоложка експедиция била изпратена от Петербург с изследователска цел в подножието на Саянските планини. В малката група проучватели участвувал и студентът от последния курс на Геоложкия факултет Борис Афанасиев. Този момък по природа бил мечтател и художник. Когато тръгвал навътре в тайгата, за да търси руда и красиви камъни, от които се изработват художествени предмети, той не вземал като колегите си пушка или компас, а само едно чукче. Харесвало му да навлиза дълбоко в горския гъсталак и да броди по кадифения килим от мъхове, където между тежките клони на иглолистните дървета и стъблата на брезите и трепетликите се процеждали като летящи серпантини златисти слънчеви лъчи. Вървейки по тези безкрайни простори, Афанасиев понякога се спирал задълго край някое тихо горско езеро, с усмивка се вслушвал в чуруликането на птиците, внимателно следял невероятните скокове — от едно дърво на друго — на някоя червеникава катерица.

Борис срещал в тайгата най-различни горски животни и птици. Наистина бобри и хермелини рядко се мяркали пред очите му, докато птици виждал много, и то най-интересни видове. Имало сини синигери, червеношийки, черни кълвачи и червенушки, дебелоклюки кръсточовки, черногуши и пъстри скални дроздове, тетреви, глухари и сови. Всяка птица си имала своя песен, свое гнездо, свои привички. Веднъж, като се увлякъл да следи странното дневно прелитане на една пернатонога кукумявка, Борис се озовал в непозната заблатена местност и чак привечер се измъкнал от нея на някакви заоблени скали и камъни. Уморен от необичайното пътешествие, младият човек запалил огън и още там, край камъните, потънал в дълбок сън. На сутринта се събудил от чуруликането на дроздовете, усетил глад и погледнал в чантата си, но не открил в нея нищо за ядене.

Наблизо не се намерили нито миналогодишни гъби, нито сухи ягоди или кедрови орехчета. Неочаквано от пукнатината на скалата излетял дрозд. Борис разбрал, че гнездото на птицата е вътре в каменната кухина. Може пък в него да има яйца, с които да се подкрепи. Той се приближил до скалата и се опитал да пъхне ръката си в пукнатината, но кухината била твърде тясна. Геологът измъкнал чукчето от колана си и започнал да удря с него по ръба на процепа. Камъкът не се поддавал. Тогава с всичка сила ударил с чукчето. За голямо негово учудване върху камъка се образувала вдлъбнатина, а желязната главичка на чукчето — просто да не вярваш на очите си — се пукнала. Скалата и близко лежащите наоколо заоблени камъни се оказали нефрит. Ето как бил открит този чудесен камък в подножието на Саянските планини.

И така, през 1825 г.‍ в Сибир бил намерен нефрит. През 1851 г.‍ големи късове нефрит били открити и на брега на сибирската река Онот. Но всички тези находки са от по-късен период. Известно е, че преди векове сойотите от Саян украсявали дрехите си с нефритови висулки и че намерените в Източен Сибир редки оръжия имат хилядолетна възраст. Между другото и до днес все още не е установено окончателно от какъв нефрит — руски или китайски — е направена гробницата на Тамерлан Тимур в Самарканд.

Намираните в Русия късове и по-дребни парчета нефрит били изпращани в Петерховската шлифовъчна фабрика, където се обработвали. Руските майстори създавали изключителни по красота вази, чаши, мастилници и много други художествено изработени предмети. Някои от тези уникални изделия се пазят в Ленинградския Ермитаж, в Лувъра и в други музеи.

Нефритът не отстъпва по красота на прочутия малахит. Този жизнерадостен лъскав камък с коприненозелени повлекла с характерни тъмни и светли жилки с право се смята за типично руски скъпоценен камък.

Такива огромни залежи от малахит, каквито са уралските, няма в нито една страна в света. За този прекрасен камък и за прочутите уралски майстори са създадени много легенди.

В първата половина на XIX в. недалеч от Нижни Тагил в Меднорудянския рудник били намерени малахитови монолитни късове с тегло стотици тонове. От тях е създадена Малахитовата зала в Зимния дворец. Древните гърци, филистимляните и други народи също са използували този красив камък за декоративно-художествени изделия. В Ефес с малахит били облицовани колоните на гръцкия храм на богинята Диана. По-късно тези огромни колони неизвестно по какъв начин били пренесени в Константинопол за украсяване на храма Ая София („Св. София“).

[1] Николай Рьорих 1874 — 1947 — руски живописец, археолог, писател, инициатор на движението за защита на паметниците на културата. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Синантроп — най-древният изкопаем човек. — Б.‍авт. ↑

[3] Обсидиан — скала от вулканичен произход. — Б.‍авт. ↑

[4] Лабрадорит — магмена скала, съдържаща лабрадор — полускъпоценен камък, безцветен, бял или сив със зеленикави или синкави оттенъци. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Орлец (старинно руско название на роданита) — плътен зърнест минерал с розов цвят. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Егер — наемен ловец. — Б.‍пр.‍ ↑

[7] Маори — коренно население на Нова Зенландия. — Б.‍пр.‍ ↑

[8] Лазурит — морскосин полупрозрачен минерал, който се употребява за украшения и за добиване на ултрамарин. Б.‍пр.‍ ↑

Седма новела
Легенди и предания за рубина

Рубинът е кървавочервен прозрачен корунд. Негов роден брат е сапфирът. Още в древността най-хубавите рубини се добивали в Индия, на остров Цейлон, а също така в Бирма и Тайланд (Сиам). Руското име на този скъпоценен камък е яхонт. Някои източни народи го наричат лал. Възможно е от думата „лал“ да е произлязла нашата дума „ален“. В Персия, Турция и други източни страни лал наричали също алмандина, граната и другите червени и розови камъни. По своята твърдост и стойност рубинът стои на второ място след диаманта.

Според поверията на източните народи „рубинът дава на онзи, който го притежава, силата на лъва, безстрашието на орела и мъдростта на змията. Той прави любовта и страстта по-силни. Рубинът никога не бива да се показва на децата и биволите, защото детето може да се изплаши от яркия му цвят, а биволът да се разяри.“

За рубина има много легенди и предания.

В една бирманска легенда за произхода на рубина се разказва за орела Лал, който живял оттатък река Иравади, високо в планините, в една пещера сред скалите. Лал бил красив и силен, затова не само птиците, но дори сърните, газелите джейрани и саблерогите антилопи избягвали да се срещат с него. А страшният бухал с острите нокти — този нощен разбойник — от сутрин до вечер прекарвал в хралупата си в старото тиково дърво, докато орелът летял над планините. Годините минавали, менели се посоките на реките, срутвали се в пропастта скалите, подкопавани от планинските ручеи, а на гърдите на орела се появили бели пера — предвестници на старостта. Сега той правел вече не 20, а само 10 кръга над планините, гората и сусамените полета. С всяка измината година Лал скъсявал радиуса на своя полет. А веднъж, когато поискал да се издигне високо в лазурното небе, разперил широките си крила, но не можал да се откъсне от земята. Тогава Лал разбрал, че наближава краят на орловия му век. Сега вече не можел да настигне никоя дива коза или сърна и се прехранвал, като отлитал в гората и опустошавал птичите гнезда.

Веднъж, като се връщал в пещерата, Лал видял бухала на съседната скала. Той дори не помръднал, когато орелът прелетял над главата му. Гордият орел учудено погледнал нахалната птица, но премълчал. Бухалът долетял още по-близо и му казал:

— Чуй, приятелю, хайде да говорим като равен с равен. Ти си вече стар, трудно си изкарваш прехраната. Съгласен съм да деля с теб мишките и земеровките, които улавям, само не закачай пиленцата ми.

Орелът си спомнил вечно ровещите се в праха гризачи. Сега му ги предлагали вместо планинските газели джейрани и дивите кози, които скачат по скалите и се крият в изумрудната зеленина. Той потръпнал. Станало му противно и срамно. Нищо не отвърнал орелът, а когато бухалът отлетял, Лал кацнал на ръба на пропастта, дълго гледал как елмазените звезди падат в бездната и мислел само за едно — дали е вярно онова, което веднъж му казала враната: по-добре да бъдеш мравка, пълзяща по земята, отколкото мъртъв тигър. „Не — решил Лал, — враната не е права. Трябва навреме да се родиш и навреме да умреш. Ето кое е основата на битието!“

Тогава орелът събрал последните си сили, издигнал се високо-високо в небето и там прибрал крила към тялото си. И всички птици и зверове видели как Лал, озарен от първите лъчи на изгряващото слънце, паднал върху острата скала и обагрил с кръвта си брега на река Иравади. Пръските от кръвта на орела се превърнали в блестящи прозрачни камъни. Така се появили най-красивите в света кървавочервени благородни бирмански рубини.

Но да се върнем сега към по-достоверни факти.

Алените корунди били любими камъни на царе и велможи. Известно е, че през 1777 г.‍ шведският крал Густав III поднесъл на Екатерина II доста едър рубин с отлично качество. Петър I подарил прекрасен червен корунд на Бранденбургския курфюрст[1]. Сибирският губернатор княз Гагарин подарил великолепен рубин на княз Меншиков. Иван Грозни имал чудесни рубини, които ценял повече от останалите скъпоценни камъни, също като персийския шах Бахадур, който притежавал 175-каратов огненочервен рубин. Исторически известни са корундите на Мария Медичи и кралица Виктория. Последният сега се намира в британската корона.

Най-прекрасният кървавочервен рубин обаче притежавал един от Великите Моголи — падишах Акбар. Този скъпоценен камък бил намерен през 1569 г.‍ недалеч от град Агра в подножието на висока скалиста планина и тежал 240 ратиса, или 210 карата. Когато станал собственост на падишаха, рубинът не бил поставен в златна рамка, а му служел като талисман, с който не се разделял ни денем, ни нощем. В чест на знаменитата находка и на победите си владетелят на Индия решил да построи на върха на тази планина град, който да няма равен на себе си в света. Той събрал най-добрите архитекти на Индия и им заповядал да започнат работа. Като научил от главния архитект, че за построяването на многоетажните сгради с фрески, колонади, джамии, градски триумфални врати и други постройки ще са нужни 10 години, владетелят се намръщил:

— Градът да се построи за не повече от четири години.

Главният архитект се опитал да възрази, но Акбар не искал да го слуша:

— Ако градът не бъде построен за посочения срок, нека всеки строител предварително си приготви гробница по свой вкус.

За строежа на новия град били изпратени десетки хиляди роби, войници и пленници. Липсата на вода в планината не безпокояла индийския владетел. Започнал се строеж на действително най-красивия град в света, наречен от Акбар Фатехпур сикри, което в превод значи „град на победите“. Народът го нарекъл Мъртвия град. Строели го от червен камък и бял мрамор под наблюдението на самия владетел на Индия — Великия Могол падишах Акбар. Градът, казвал той, трябва да се превърне в непристъпна крепост, четириетажните му здания, джамии и панчмахали[2] трябва да се виждат от много километри.

Архитектите изпълнили тези изисквания. Всички сгради се отличавали с въздушност, поразително изящество, величие и простота. За времето, когато се строял Фатехпур, Акбар успял да покори Малва и Раджпутан, Парват и Гуджарат. По-голяма част от победите си той приписвал на магическите свойства на своя талисман.

Когато видял новия град, царят на царете останал доволен — неговата мечта станала действителност. Цели три дни пирувал падишахът. През това време вода за миене и пиене носели от един кладенец в подножието на планината.

Но фонтаните, в които наливали вода, изсъхвали с поразителна бързина. Каменните здания се нажежавали като пещи под палещите лъчи на слънцето. Опитали се да посадят дървета, но безуспешно. Те веднага изсъхвали като цветя в безводна пустиня. Чак сега Акбар осъзнал грешката си в избора на място за град Фатехпур.

— Нека тук се заселят хора — заповядал Акбар. — Робите и пленниците ще им носят вода от кладенеца.

Самолюбивият владетел се опасявал най-вече от това, че слухът за мъртвия град ще се разнесе из страната, ще прехвърли границите й и ще стигне там, където зад Арабско море и Оманския залив има приказна страна с прочути градове като Шираз, Исфахан, Керман и Техеран, със студени извори и прозрачна ледена вода. Славата на Персия и богатствата на нейния шах дразнели властолюбивия Акбар.

Какво било възмущението му, когато научил, че един персийски пътешественик от името на своя шах предлагал на индийските архитекти твърде изгодни условия, за да построят на един от площадите в Техеран същата такава джамия, каквато имало в новия му град. Не, това никога няма да стане!

Акбар заповядал да отсекат главите на всички архитекти и строители на Фатехпур. Екзекуцията продължила през цялата нощ на главния площад в града, а на сутринта, когато първите слънчеви лъчи осветили каменните му плочи, те били кървавочервени като рубина на Великия Могол Акбар, покорителя на Индия, на нейните безкрайни простори от Хималаите до Индийския океан.

За съжаление това вече не е легенда, а история.

След смъртта на Акбар жителите напуснали безводния Мъртъв град. Придворните и приближените на Великия Могол го погребали с почести недалеч от Агра в местността Сикандър в четириетажна гробница. Над саркофага в мраморната стена бил закрепен прочутият диамант „Коинур“, което в превод от хинди значи „планина от светлина“.

С идването на англичаните в Индия един шотландски войник избил с щика си камъка от стената. „Коинур“ минавал от едни ръце в други, докато най-после бил изпратен в Англия.

Там „планината от светлина“ била разцепена на две и едната половина била вградена в английската корона, а втората — предадена в Британския музей. Що се отнася до знаменития рубин на Великия Могол, след похода на персийския шах Надир в Индия през 1737 г.‍ този камък заедно с други скъпоценности станал негова собственост и бил пренесен в Техеран. Там го поставили в една от бронзовите съкровищници редом със 175-каратовия рубин на Бахадур шах.

Изминали няколко века. Сега вече не източните владетели, а западноевропейските буржоа започнали да трупат скъпоценности в сейфовете си. Търсенето на рубини, както и по-рано, превишавало предлагането. Затова човешката мисъл търсела нови пътища и начини за добиването им. И ето през пролетта на 1881 г.‍ в парижкото централно бюро за изобретения и открития влязъл скромно облечен човек на средна възраст. Той се представил като Вернайл — химик изобретател, и помолил нотариуса да приеме и регистрира пакет с пет печата от червен восък, върху които релефно изпъквал сфинкс — същият, какъвто се виждал и на сардониксовия инталио в пръстена на непознатия. Освен фамилията на автора-изобретател било написано: „Да се отвори след десет години.“ Клиентът получил квитанцията, излязъл от кантората и без да обръща внимание на свободните ландо[3], пешком се отправил към едно от предградията на Париж.

Нито нотариусът, нито чиновниците и посредниците не могли да решат какво имало в плика и каква цел преследвал странният посетител със загадъчния си надпис върху пакета. Всичките им предположения били твърде далеч от истината.

Докато в централното бюро за изобретения и открития се разменяли мнения по повод предполагаемото съдържание на пакета, в малкия провинциален град Сарсел недалеч от Париж, в една мансарда на малка тиха уличка се извършвала сложна и къртовска работа. Трима приятели на химика-изобретател Вернайл монтирали цилиндрична пещ, в която щял да се стопява алуминиев окис за последващо получаване на изкуствени рубини, които нито по твърдост, нито по относително тегло не се различавали от истинските. Тук се изпробвала и машина за шлифоване на скъпоценни камъни. Първите опити обаче, както често се случва, не дали желаните резултати. Разтопената огненочервена маса, наслояваща се върху тънката пръчица като прозрачно захарно бонбонче, при неравномерно охлаждане се напуквала и се разпръсквала на дребни парченца. Наложило се няколко месеца да поработят упорито, за да постигнат бавно и равномерно охлаждане на разтопения корунд. Най-после дефектът бил отстранен и били получени първите изкуствени рубини, които не се различавали от истинските. Те имали същото относително тегло и същата твърдост (по скалата на Моос — 9). Още тук изкуствените рубини се обработвали чрез стъпаловидно или брилянтово шлифоване[4], каквото обикновено се извършвало при обработката на цветни скъпоценни камъни. Пред помощниците на изобретателя обаче изникнали нови проблеми — какви камъни ще бъде най-изгодно да се получават — по-дребни или десеткаратови? Колко червени корунда в месец да се пускат за продажба, за да не се подбие пазарната цена на рубина? В какви страни да ги продават? Било обърнато нужното внимание и на това, че в природата рядко се срещат едри корунди, без каквито и да е дефекти, и че чистите цейлонски или индийски десеткаратови рубини могат да се видят само в короните на кралете, раджите, султаните и шаховете. Изобщо налагало се да се действува много внимателно и обмислено, за да могат и занапред да продават изкуствените камъни като истински. За тази цел освен всичко друго било необходимо и време. Ето защо върху плика имало надпис: „Да се отвори след десет години.“ Този надпис гарантирал предимството на изобретателя. Чрез плика с петте восъчни печата Вернайл си запазвал правото на първооткривател, ако някой друг през това време направел аналогично откритие.

Най-после всички подробности по продажбата на изкуствени рубини били подробно обмислени и помощниците на изобретателя заминали за източните страни. В Истанбул, Техеран, Багдад и Дамаск търговците от големи фирми и старите бижутери започнали да се навъртат край „знатните търговци“ — канели ги на гости у дома си, в кръчмите, гощавали ги с изискани ястия, черпели ги със стари отлежали вина. Всеки от купувалите на скъпоценни камъни се стараел да се хареса на „търговеца“, за да може при сделката да получи отстъпка от една до две хиляди тумана, лири или динари. Понякога това им се удавало и тогава стопанинът изпращал гостенина с музика и всевъзможни почести.

След като продали изкуствените рубини вместо истински, „търговците“ се върнали в Париж със солидни парични суми. За следващото пътуване била приготвена партида едри камъни със специално създадени дефекти. Това налагало сложна бижутерска работа — „корундът“ частично се издълбавал и в образуваната дупчица се впръсквало парченце антрацит или кристалче от някаква друга рудоносна скала. После отворът се заливал със същата кървавочервена стъкловидна маса, разтопена в цилиндричната пещ, и мястото внимателно се полирало. Този начин на продажба на „дефектни камъни“ се оказал най-сигурен, защото не будел никакви съмнения у опитните купувачи на скъпоценни камъни.

След няколко години не само източните, но и европейските пазари били наводнени с изкуствени рубини, които по нищо не се различавали от индийските, бирманските и цейлонските корунди. Вернайл не участвувал в тази афера. Той само се усмихвал саркастично, наблюдавайки забавните авантюри на помощниците си.

В края на краищата цената на рубините на европейските и азиатските борси била подбита и силно спаднала. Второто почетно място сред скъпоценните камъни сега заел изумрудът. Този красив зелен камък винаги се котирал високо в Англия и Скандинавските страни. Техническата промишленост обърнала внимание на изкуствените рубини благодарение на ниската им цена. На първо място стоели фирмите — производителки на часовници от онова време: „Брегет“, „Денис Блондел“ и „Луи Одемар“. Скоро на пазара появили първите часовници, механизмите на които работели с рубинови камъни, а също и усъвършенствувани аптекарски везни и други точни уреди.

[1] Курфюрст — немски владетел, който имал право да участвува в избора на императора на „Свещената римска империя на германската нация“ до 1806 г.‍ — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Панчмахали — пететажни здания. — Б.‍авт. ↑

[3] Ландо — вид четириместна кола с подвижен покрив, която едновременно служи за карета и каляска. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Брилянтово шлифоване — начин за обработване на диаманти и други скъпоценни камъни при които кристалът се оформя във вид на две пресечени пирамиди с обща основа; в класическата брилянтова шлифовка има 56 стени, но броят им може да бъде увеличен до 240 и повече при шлифоване на едри диаманти. — Б.‍пр.‍ ↑

Осма новела
Легенда за кехлибара

Кехлибарът е вкаменена смола от иглолистните и някои широколистни дървета. Той се е появил на земята няколко милиона години преди нашата ера. В онези далечни времена климатът на Фино-Скандинавските планини бил горещ, там растели гъсти субтропични и иглолистни гори. Морските бури и ураганите, връхлитащи от Балтийско море, чупели клоните, поваляли и изтръгвали из корен столетни дървета. В тихи дни под лъчите на палещото слънце от повалените дървета се отделяла смола. На мястото на унищожените гори израствали нови. Това се повтаряло в продължение на милиони години. Смолата се натрупвала, втвърдявала се и морските вълни я отвличали в морето, където постепенно се превръщала в кехлибар.

В своя трактат „За земните пластове“ М.‍В. Ломоносов пише: „Който не възприема тези ясни доказателства, нека послуша какво разказват включените в кехлибара насекоми: и така, ние кацнахме върху изтичащата от дърветата смола, която беше лепкава, задържаше ни и ни пленяваше и като непрекъснато се изливаше, ни покри и обхвана отвсякъде. После стана земетресение, нашата гориста местност потъна и надигналото се море я покри.“

Балтийските находища са най-големите в света. Освен това залежи от кехлибар се срещат край бреговете на някои северни реки и морета — край Печора, в Южен Сахалин, в Урал, по бреговете на Днепър, а също така в Дания, Полша, Англия, Франция и Германия. В природата кехлибарът се среща като дребни зърна и на едри късове, стигащи понякога до няколко килограма. Той е извънредно крехък и лесно се поддава на шлифоване и полиране. Някои народи приписват на този „камък“ лечебни свойства, но да се вярва в изцеление с помощта на скъпоценни камъни е също така нелепо, както и в талисманите, които уж носят щастие. След сражението при Ватерло в много от убитите пруски офицери били намерени амулети с полускъпоценни камъни, а самият Наполеон, който загубил сражението, носел на гърдите си като талисман брилянт от 34 карата, който въпреки това не го спасил от поражение.

За кехлибара също има много легенди. В тях златистите камъни са наречени ту „слънчеви петна, застинали на дъното на студените морета“, ту „горещи сълзи по загинали герои“. Една от легендите е много близка по съдържание до известния древногръцки мит за Икар.

В нея се разказва за восъчното ангелче от коледната елха, което изхвръкнало през отвореното прозорче и цяла нощ летяло над прибалтийските страни. Като видяло как рицарите от Тевтонския орден издевателствуват над покорените племена, ангелчето заплакало. От неговите сълзи и от сълзите на нещастните вдовици и сирачета Балтийско море станало солено. А когато настъпило утрото, ангелът се стопил в слънчевите лъчи, восъчните капки паднали в морето и се превърнали в кехлибар.

Кехлибар на руски е янтар. По звучене тази дума е близка до литовското название на този слънчев камък — гинтарис. Среща се различно оцветен кехлибар — златистожълт, портокаловочервен и светлокафяв. Освен това кехлибарът бива прозрачен, матов и полупрозрачен. Последният се цени повече от първите два, но най-скъп е кехлибарът с включени в него насекоми.

В Сенегамбия — страна, намираща се в Източна Африка между басейните на реките Гамбия и Рио Качео, недалеч от Казаманса — разказват интересна история, свързана с кехлибара.

В средата на XIX в. сред хората на земята Хабу — мандингите и фуламите — се появил бял човек, чиито коси имали цвета на сух бамбук. Този европеец не знаел местните наречия, нито испански, френски или английски и продавал на туземците малки фигурки на слончета, биволи и петнисти пантери, изработени от полупрозрачен жълт камък. Щом научил за пришелеца, вождът на мандингите Фута Джалон поканил търговеца в полуевропейското си жилище, покрито с позлатени коруби от морски костенурки вместо с керемиди. Като го нагостил с най-изисканите блюда на Сенегамбия и го почерпил с опияняващо питие, приготвено от сока на перестите палми, Фута Джалон разменил някои стоки с него. Вождът на мандингите дал на белия търговец четири слонски бивника, а в замяна на това получил гладко полирано парче кехлибар, заоблено от едната страна, с включена вътре в него муха. Когато търговецът си заминал, Фута Джалон показал купения камък на жена си и 16-годишния си син Бартутим. Последният толкова го харесал, че се осмелил да помоли баща си да му го даде срещу един златен кован колан. Фута Джалон отказал да го размени. Той поставил кехлибара на прозореца, където обикновено имало различни сладки неща и се разхождали термити и огромни бели мравки, легнал на тръстиковата рогозка и заспал. Когато се събудил, не намерил кехлибара на прозореца. Вождът много се учудил — в Сенегамбия жилищата нямали нито катинари, нито дори врати, тук не знаели какво е кражба. Даже сенегалските цигани лахобе от Казаманса никога не вземали чужди вещи. Ако някой пътешественик загубел нещо, дори това да било златна монета, туземецът, който я намерел, бил длъжен непременно да му я върне. Така било тук от незапомнени времена. Освен това никой не би посмял да влезе в двора на мандингите без позволение на собственика или членовете на семейството му. Подозрението паднало върху сина му. Фута Джалон извикал Бартутим и му заповядал да върне златистото камъче с мухата в него на мястото му. Юношата се обидил, взел пушката си и завинаги напуснал бащиния дом. След година, малко преди да настъпи дъждовният сезон, Фута Джалон, като копаел в двора под прозореца си, за да извади фъстъци, разровил с лопатата мравуняк и открил в него загубената вещ. Крадци се оказали белите мравки, които отмъкнали кехлибара от дъската на прозореца в жилището си. Вождът на мандингите намерил в джунглата сина си и два пъти му се поклонил, както се кланят хората от земята Хабу, когато допуснат непоправима грешка или несправедливост…

Забележителните майстори от прибалтийските страни още в древността шлифовали кехлибара, добиван по бреговете на Балтийско море, и го използували за направата на цигарета, огърлици и брошки, а също за изработване на фигурки на всевъзможни забавни животни. Търсенето на изделия от кехлибар било голямо. Най-често го откривали на брега, но понякога кехлибар донасяли и рибарите, тъй като парчетата златен камък се омотавали в старите им мрежи. Между майсторите на кехлибарени изделия и крайморските жители на Севера, които навлизали с плавателните си съдове с километри навътре в морето, за да търсят рибни пасажи от салака и херинга, отколе се водел спор — причината била в това, че едните искали да има буря, а другите мечтаели за тихо време. Морето неохотно отстъпвало съкровищата си на хората и шлифовчиците с надежда поглеждали към тежките буреносни облаци и разпенените гребени на вълните. А когато започвала буря и морето закипявало като рибена чорба в котлето, майсторите се радвали и с усмивка гледали как калфите и малките момчета тичат срещу бушуващите вълни. В такива дни в местните вестници можело да се прочете, че „бушуващата през цялото денонощие буря край Палмникен и Кьонигсберг[1] е направила страшни опустошения, а вълните са изхвърлили на брега такова количество кехлибар, каквото местните жители не са събирали от години… По време на бурята са загинали 6 палмникенски рибари. Сред късовете слънчев камък, изхвърлени на брега, са открити и отломки от рибарска лодка. Кехлибарените късове, издигнали се от морското дъно върху гребените на бушуващите вълни, са били неми свидетели на гибелта на смелите рибари.“

От слънчевия камък се правели не само бижутерски изделия — още в началото на XVIII в. била създадена т.‍нар.‍ кехлибарена стая. За това забележително художествено произведение са написани много интересни статии и книги. При какви обстоятелства е възникнала идеята за създаване на кехлибарената стая? Изглежда, че през всички времена и във всички страни се е раждал по някой като руския Левша, способен да надмине чуждите майстори. Имало такъв майстор и в Прусия. Той бил родом от пристанищния град Гданск и носел немско име и френска фамилия — Готфрид Тусо. В малката си полутъмна работилничка с немска акуратност и тънък френски вкус Тусо изрязвал и налепял върху плоски дървени кутии квадратчета от светъл и тъмен кехлибар. Той изработвал ръчно чудни фигурки на пешки, топове и царе, които се различавали помежду си във всеки нов комплект.

През онези години в Прусия управлявал крал Фридрих I — любител на всякакви европейски нововъведения, балове и приеми. Той се развличал с музика и разни игри и твърде малко се грижел за страната и народа си. Един от неговите приближени му поднесъл шахмат от кехлибар, изработен от майстор Тусо. Шахматните фигури много се харесали на Фридрих и особено двуцветната полирана шахматна дъска. Той извикал придворния си архитект Андреас Шлютер и му заповядал дъбовия паркет в залата за танци в двореца Монбижу да бъде сменен с кехлибарени плочки.

— Ваше кралско височество — плахо възразил архитектът, — кехлибарът е доста крехък материал, не е ли по-добре от него да се направи специално пано, което да краси кабинета ви в двореца?

Кралят се съгласил с доводите на Шлютер и архитектът пристъпил към работа. Намерил ненадминатия майстор, подготвил специални рисунки и предоставил на Тусо светло помещение, където да шлифова и подбира кехлибарени плочки с различни оттенъци. Така била осъществена на дело идеята за създаване на кехлибарена стая.

Работата над десетки художествени пана, стотици композиции от разноцветен кехлибар с изображения на приказни сюжети, табла с релефни като при камеите чепки грозде и тънки полупрозрачни листа, на покрити с резба гравюри, продължила около 3 години. За пълнота на ансамбъла и увеличаване мащабите на бъдещата кехлибарена стая от Венеция били докарани масивни елипсовидни огледала в тежки позлатени рамки. Когато подготвителните работи били завършени, кралят променил решението си и заповядал да монтират кехлибарените пана с всичките им композиции, детайли и огледала не в двореца Монбижу, където за облицоването на стените била подготвена специална основа, а в потсдамския замък на кралицата.

Така била създадена кехлибарената стая. Това се случило през 1709 г.‍ Кралят, кралицата и цялата придворна аристокрация безкрайно се възхищавали от кехлибарения кабинет, дело на Тусо и Шлютер.

А след две седмици станала катастрофата — кехлибарените стени не издържали тежестта на дебелите венециански огледала и масивните им позлатени рамки и се срутили. Част от плочките и огледалата се счупили на парчета, а оцелелите пана и табла били прибрани в сандъци и предадени във военния оръжеен склад. Майсторът по кехлибара Тусо също като руския Левша на Лесков бил обвинен в държавна измяна и бил затворен в подземието на крепостта, а Шлютер бил изгонен извън пределите на Прусия. След година по настояване на кралицата кехлибарените „гоблени“ били възстановени отново в един от нейните кабинети.

След няколко години Фридрих I умрял. На пруския престол се възкачил неговият син Фридрих Вилхелм I. А в края на 1716 г.‍ на приятелска визита в Берлин пристигнал Петър I. Като разглеждал потсдамския дворец, създателят на шлифовъчните мелници и кунсткамери не можел да не се заинтересува от кехлибарената стая и със свойствената му прямота изказал мисъл за това, че „би останал премного доволен да има този слънчев кабинет в мъгливия Санкт Петербург“. Фридрих Вилхелм и без това не знаел как и с какво да се отблагодари на руския цар и велик пълководец, който разгромил шведите край Полтава и в морското Гангутско сражение, пълководеца, който изменил съотношението на военните сили и коалиции на европейските държави не само в полза на Русия, но и на Прусия, затова на драго сърце му подарил кехлибарения кабинет. На тържествения обед Фридрих Вилхелм и Петър I вдигнали тостове. Руският цар похвалил въведената от краля желязна дисциплина в пруската армия, а Фридрих Вилхелм говорил за величието на Русия, за историческата роля на царя пълководец и за храбрите руски войници, като кой знае защо ги наричал не „богатири“, а великани, което предизвикало усмивката на Петър I.

В същия ден Петър I със свитата си полетял към своята столица на руски тройки с валдайски звънчета, в шейни, застлани с мечи кожи. Било януари 1717 г.‍

След няколко десетилетия в Петербург вече никой не знаел откъде „слънчевият кабинет“ се е появил в Зимния дворец.

Известно време се задържала версията, че „кехлибарената стая“ уж била подарък от пруския крал Фридрих Вилхелм I за племенницата на Петър I императрица Анна Йоановна. Като имаме пред вид, че Русия фактически била управлявана от немеца Ернст Бирон, който поддържал приятелски отношения с пруския крал, тази версия изглеждала твърде убедителна. През втората половина на XIX в. обаче в една от Санктпетербургските архиви било открито писмо на Петър I, изпратено от Амстердам до П.‍М. Бестужев-Рюмин:

„Когато в Мемел пристигне кехлибареният кабинет, изпратен от Берлин по граф Александър Головкин който ни бе подарен от Негово Кралско Величество пруския крал, приеми го в Мемел и незабавно го изпрати през Курландия[2] на курландски талиги до Рига при внимателно превозване със същия пратеник, който ще Ви връчи заповедта ми; придайте към него за конвой до Рига един унтерофицер с няколко драгуни, още дайте на същия пратеник пари за храна до Рига, така че да остане доволен и ако поиска шейни за превозване на кабинета, дайте му и такива.“

Това послание било написано на 17 януари 1717 г.‍

От същите архивни ведомости станало известно, че кехлибарената стая била подарена на Петър I от Фридрих Вилхелм I по време на срещата им в Берлин за сключване на съюз между Русия и Прусия срещу Швеция.

Веднъж, когато си спомнил речта на Фридрих Вилхелм за руските богатири-великани, царят на руската държава, а по-късно император на цяла Русия, благоволил да изпрати през юли 1718 г.‍ с камерюнкер Толстой като благодарност за кехлибарените плочки подарък на пруския крал, състоящ се от 55 войници с гренадирски[3] ръст. Заради безразсъдната прищявка на владетеля тези хора завинаги били откъснати от родина и семейство, от руските поля и гори. Такава била цената на кехлибарените плочки, подарени от Фридрих Вилхелм на Петър I.

След доставянето й в Петербург, кехлибарената стая била монтирана в Зимния дворец, а при преустройството на двореца в Царско село прочутият архитект В.‍В. Растрели я пренесъл в него. Но това не било просто пренасяне на плочките от единия дворец в другия. За такава деликатна бижутерско-декоративна мозайка били необходими години старателна задълбочена работа и талантът, и усетът на големия художник Растрели — създателя на дворците на Строганов и Воронцов, на Зимния дворец и на Екатерининския дворец с парка, павилионите и знаменитата кехлибарена стая. Ето как я описва антикварят Фелкерзам — познавач на италианските и руските фрески:

„Всички стени на стаята са изцяло облицовани с мозайка от релефни плочки полиран кехлибар. Тази декорация прави приятно впечатление както при слънчева, така и при изкуствена светлина. Тук няма нищо натрапчиво и крещящо, всичко е скромно и хармонично.“

По време на Отечествената война на 17 септември 1941 г.‍ хитлеристките войски завзели Царско село и по заповед на гаулайтер Ерих Кох кехлибарената стая била демонтирана. С чисто немска педантичност всички плочки били номерирани и прибрани в дървени сандъци. По негово разпореждане, а възможно е и по заповед на Херман Гьоринг, който като Кох колекционирал по време на войната картини, килими и порцелан, кехлибарената стая била пренесена в град Кьонигсберг и там била сглобена в една от залите на кралския замък, където престояла няколко години.

Въпреки стремителното завземане на Кьонигсберг от съветските войски, когато били пленени около 50 хиляди фашистки войници и офицери, хитлеристите все пак успели да демонтират кехлибарената стая, намираща се в кралския замък, и през нощта я изнесли от града. Засега не е открито скривалището, в което успели да скрият набързо прибраните в сандъци кехлибарени плочки. Може само да се предполага, че при бързото си отстъпление фашистите са потопили този скъпоценен товар в Балтийско море — в същото това море, където този кехлибар бил някога намерен…

Да се надяваме, че младите съветски следотърсачи и опитни аквалангисти ще открият в близко бъдеще кехлибареното съкровище и то отново ще заблести в бившето Царско село.

[1] Кьонигсберг — име на гр. Калининград до 1946 г.‍ ↑

[2] Курландия (Курземе) — историческа област в Западна Латвия. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Гренадири — войници от елитна пехотна част; прен. — едри и силни хора. — Б.‍пр.‍ ↑

Девета новела
Легенда за Пауновия трон

През 1629 г.‍ по заповед на шах Джахан бил създаден Пауновият трон — олицетворение на величието, могъществото и богатството на Великите Моголи.

Шахът разпратил глашатаи на камили и коне по всички краища на Индия. Те приканвали най-добрите и прославени художници да се явят в двореца, за да се заемат с извършването на мозаечна работа, която изисквала изключително майсторство и познаване „цветовете на залеза и новолунието, нюансите на морската вода и сумрака на небето“.

Шах Джахан изсипал купчини скъпоценни камъни пред пристигналите от Калкута, Пенджаб и чак от Делхи майстори и им предложил да изработят трон с облегалка, горната част на която да прилича на истинска разперена паунова опашка.

Майсторите пристъпили към сложната и тънка бижутерска работа. Те подбирали по тонове, полутонове и оттенъци цейлонски и кашмирски сапфири, бенгалски и египетски изумруди, съчетавайки ги, за да подчертаят нюансите, с отбрани перли и диаманти. Понякога сред художниците възниквали спорове с какви скъпоценни камъни да бъдат украсени подлакътниците, облегалката или краката на трона. След разгорещени препирни те стигнали до заключението, че ценността на Пауновия трон не трябва да се търси в стойността на камъните, а в тяхното художествено съчетание. След дълбок размисъл с мнението им се съгласил и шах Джахан.

След приключване на работата в двореца на Великия Могол бил устроен пир и празнично шествие по улиците на столичния град. За показ на всички блестящият Паунов трон бил поставен върху гърба на бял слон, а в него седял самият шах Джахан. Пред слона, от двете му страни и зад него вървели тръбачи, барабанчици и свирачи, а зад тях върху високи седла на различни по цвят коне яздели празнично облечени васални князе, раджи и султани. При тази гледка хората падали ничком и вдигали ръце към небето, за да измолят от боговете Тримурти[1] благоденствие за императора и неговите воини.

Пауновият трон несъмнено бил шедьовър на бижутерското изкуство.

Той представлявал гордостта на Индия като останалите прочути паметници на индийската архитектура, дворците и храмовете, издигнати в страната векове преди там да зацарува династията на Великите Моголи.

И все пак този обсипан със скъпоценни камъни трон изиграл твърде отрицателна роля. Преди да се явят в залата пред шаха, седнал в блестящото кресло, васалните князе и придворните отрупвали ръцете си със златни пръстени с рубини, изумруди и други скъпоценни камъни.

След тях в шахските и другите хареми безбройните жени и наложници започнали да изпросват от повелителите си старинни диадеми, колиета и накити, обсипани с диаманти и всевъзможни скъпоценни камъни… Красивите одалиски[2], непритежаващи художествен усет, чупели уникалните украшения и изчовърквали от тях камъните за бъдещите си превзети обици и пръстени с бързината на папагали, които вадят семената на тропичните плодове.

Всяка от тях се хвалела пред другите с новите си обици с грозни груби висулки и пръстените, обсипани с камъни с най-различна големина.

Между жените и наложниците в харемите се зародила завист, вражда и злоба.

Често в женските спорове и караници се вмесвали повелителите им.

Сибаритството[3] разцъфтяло особено пищно при Аурангзеб и шах Мохамед.

Поради дребни интриги често в харемите избухвали свади, които отвличали вниманието на султаните и шаховете от преките им военни и граждански задължения.

Рязко спаднала дисциплината сред воинските части. Разпуснатостта на войниците и небивалият разкош, в който тънели военачалниците и придворната аристокрация, се отразили пагубно върху цялата могъща някога индийска армия.

Вестта за красивия Паунов трон на шах Джахан стигнала до една от съседните страни, където хората ловели перли, тъчели пъстри килими, ограбвали керваните и водели междуособни войни. Атаманът на една от разбойническите шайки Тахмаси Кули хан се обявил за шах Надир — владетел на Персия.

Като подчинил на диктаторската си власт всички разединени враждуващи племена, новообявилият се вожд създал многохилядна армия и ограбил Грузия, Бухара и Хивинското царство.

Когато научил за несметните богатства на Индия и за Пауновия трон, „великият завоевател“ решил да насочи своите обучени в желязна дисциплина пехотни полкове и леката си конница към границите на приказната страна.

Надир шах бил суеверен като повечето падишахи, султани и махараджи, затова заповядал на астролозите да узнаят щастливия ден и точния час за поход към Индия. Звездобройците не забавили отговора си и заявили:

— Трябва да възседнеш бойния си кон в празника на голям байрам, когато на юг в съзвездието Змееносец се появи Марс, а на изток в съзвездието Риби ярко заблести Венера. Не вярвай в това, което ще те посъветва моллата — ние сме по-близо до звездите, отколкото той с всичките си минарета, поставени едно над друго. Да те благослови аллах и съзвездието Скорпион!

През лятото на 1738 г.‍ шах Надир нападнал Индия и разбил напълно войските на Великия Могол Мохамед шах.

От Кабул той изпратил на победения Могол своя ултиматум: „Аз дойдох тук, за да присъединя към Персия провинциите Пенджаб и Кашмир и да получа Пауновия трон.“

Надир предоставил на войските си да разграбят Шахджаханабад, където било унищожено почти цялото население.

Докато мулазимите, юзбашиите и петстотниците[4] се занимавали с грабежи, насилия и убийства, а шах Мохамед съчинявал отговора си на ултиматума, великият шах Надир с емирите, гаазите и минбашиите си се отдал на разюздано гуляйджийство с изобилно леене на забраненото за мюсюлманите вино. Никой от правоверните не пожелал да си спомни думите на пророка, че „ако в кладенеца капне дори една капка вино, той трябва да се засипе, а ако над него израсне трева и овцете пасат от нея, правоверните не трябва да ядат месото им“.

Шах Мохамед бавел отговора си. Великият Могол щял да съжалява по-малко, ако загуби Пенджаб с тучните пасища, захарната тръстика и оризовите поля, отколкото ако се раздели с Кашмир, където от незапомнени времена добивали най-красивите в цяла Азия сапфири — същите онези сапфири, които сияели в Пауновия трон. Махараджата погледнал кования си пръстен с тъмен и сякаш покрит със скреж син камък и нова бръчка легнала на челото му.

„Е какво пък, все някога ще си възвърнем двете провинции от персите. На всяко нещо му идва редът и времето. Ненапразно бенгалците казват: «Събореният от седлото ездач пак си остава воин, стига да не е изгубил меча си в битката.» Не, ръката на Мохамед все още здраво държи дръжката на сабята.

Така да бъде — той е съгласен да изгуби двете си най-богати провинции, но да даде Пауновия трон, на който са седели неговите бащи и деди и са решавали държавните дела на Индия — не, на такава жертва не е способен и такъв позор не би могъл да изтърпи. Трябва да се печели време, за да се направи копие на Пауновия трон…“

И докато пратениците препускали с вестта за съгласието му с ултиматума на шах Надир, в една тъмна нощ от джайпурските подземия по заповед на Великия Могол Мохамед шах били докарани в делхийския таен затвор трима души: един майстор-златар, един майстор на ковано сребро и един ненадминат гравьор, който някога правел фалшиви рупии, почти неразличими от истинските златни монети.

На затворниците им обещали, че ще ги освободят, ако направят копие на Пауновия трон. За целта им оказвали пълно доверие, като им предоставяли стотици диаманти, изумруди, сапфири и други скъпоценни камъни. Тук, в едно от караулните помещения, се намирал и истинският Паунов трон, достъп до който имали само тримата фалшификатори на монети и падишахът.

Майсторите пристъпили към работа. С голяма опитност подбирали те скъпоценните камъни по цветове и оттенъци и ги закрепяли в гнездата, подготвени от майстора на ковани метали. Най-после вторият Паунов трон бил окончателно завършен и поставен редом с първия.

Шах Мохамед, поканен да оцени труда им, дълго разглеждал двата трона, но така и не могъл да различи истинския от неговото копие. Великият Могол заповядал на стражите да изнесат под усилена охрана направеното копие, а истинският трон да снемат в подземието заедно с тримата затворници дотогава, докато и последният персийски войник не напусне индийска земя.

След като приел „подаръка“ на махараджата, шах Надир положил върху главата на Великия Могол корона и тържествено обявил:

„Ние подаряваме падишахската власт в Индия заедно с короната и пръстена на могъщия и прославен Мохамед шах.“

Един летописец, описвайки този исторически момент, патетично възкликва: „Те стояха един до друг като Луната и Слънцето, облегнати на ослепително блестящия Паунов трон, заради който бяха пролети реки от кръв и който в същност се оказа копие на истинския, за което не знаеха нито шах Надир, нито самият летописец.“

За да смекчи по някакъв начин впечатлението от опустошителните си набези срещу Индия, шах Надир решил да се сроди с Великия Могол Мохамед. Той предложил на бездетния махараджа да омъжи племенницата му за сина си Насралах Мирза.

Великият Могол дал съгласието си и скоро след това започнал пир.

Златните черпалки, блюда и чаши за вино с инкрустации от скъпоценни камъни предварително били скрити от предвидливия Мохамед шах.

Масите се огъвали под тежестта на ястията. Върху сребърни подноси се издигали купчини димящо месо и нежни ароматни плодове. От два мраморни фонтана струяло вино и кокосово мляко. Сватбата бил тържествена и пищна, с музика, песни и изпълнение на древноиндийския танц бхаратнатям. Неудържимото веселие в двореца, тогава когато кръвта на загиналите още не била измита от каменните стени павираните улици, приличало на пир по време на чума.

Най-после настъпил часът, когато персийските войници, пременени в пъстри индийски халати, поели обратния път, съпроводени от чаткането на конските копита и скърцането на походните талиги, препълнени с военни трофеи. Когато стигнали до Инд, където се строели понтонни мостове, войските спрели. Най-напред прехвърлили на отсрещния бряг Пауновия трон заедно с шах Надир. Тук везирът доложил на шаха, че много петстотници, юзбашии и емири са се награбили без мярка със скъпоценни камъни и злато. Шах Надир погладил блестящия трон и нищо не отвърнал. „Което може за орела, то не е позволено на фазана — казал везирът и добавил: Когато се върнем в Иран, може да се случи така, че вятърът на гордостта и високомерието да проникне в някои бръснати глави и хората ще започнат да устройват смутове. Пък и шахската хазна обедня по време на войната. Помисли над думите ми, велики господарю.“

Шах Надир не се решил веднага да ограби съотечествениците си. Той добре помнел как в предградията на Хорасан при делба на имуществото, заграбено от минаващия керван, главатарят на шайката им (Тахмаси Кули хан бил негов приемник) си присвоил един-единствен вързоп коприна повече и още същата нощ го намерили мъртъв. Наистина сега Надир не е главатар на разбойническа шайка, а шах и никой от емирите и минбашиите няма да посмее да не изпълни заповедта му, но си струвало да се помисли.

Великият пълководец извикал писаря и му продиктувал следния указ:

„Предлагам на всички мои войници да предадат в хазната всички ценности, отнети от врага по време на сраженията и след боя. Мулазимите могат да задържат за себе си по 50 тумана, юзбашиите — по 200, петстотниците — по 1000, минбашиите — по 2000, емирите и гаазите — по 3000. Всеки, който не изпълни указа, няма да види Керман, Шираз и Техеран, за което шахът дълбоко ще съжалява.“

Тъй като се страхували от обиски и екзекуции, озлобените гаази, емири и минбашии нахвърляли златните предмети и скъпоценните камъни в дълбоките води на Инд. Всеки от тях знаел — ще дойде време и те ще се разправят със своя диктатор. Нужно е само да се обединят и да изчакат подходящ момент.

Като научил за изхвърлените в реката скъпоценности, шах Надир спокойно казал: „Моята цел беше да отнема вещите от алчните войници, затова ми е безразлично по какъв начин са се разделили с тях.“

След 20-дневен изнурителен път великият победител влязал с армията си в Техеран.

Шахът седнал на Пауновия трон и се заел с държавни дела, а армията му се разпръснала из страната до следващите набези върху съседните земи.

Времето течало, знойни дни сменяли нощите, но злобата, застинала в сърцата на войниците, така и не минавала.

В определен ден и час емирите и гаазите се събрали тайно в края на гората. Никой от тях не произнесъл името на узурпатора, но на всички било ясно за кого говорят вождовете на подчинените от шах Надир племена. Пръв заговорил Хамзад — най-старият от рода белуджи, бивш пират, страшилище на моретата.

— Трябва да гледаме правдата в лицето — казал той.

— Но що е това правда и какво представлява от себе си? — попитал младият минбашия Ашраф.

— Слушайте тогава, приятели, ще ви разкажа приказката за Правдата — отговорил Хамзад. — Живял някога в Африка момък на име Ганар Ида. Този юноша пожелал да види истинската Правда със собствените си очи. Взел Ганар копие и тръгнал на изток през Каес, Бафулаба, през Мигуел и нос Мезурадо. Гледал, търсил — никъде не видял Правдата. Преплувал морета и океани, но истинската Правда и там не намерил. Къде била тя и как изглеждала, нито арабите, нито индийците, нито черните, нито белите знаели. На сто и третото денонощие от пътя си юношата стигнал до гъсти, обрасли с лиани джунгли. Поискало му се да си отдъхне. Навлязъл в непроходимия гъсталак, намерил огромен хилядолетен баобаб с такава хралупа, че в нея дори слон можел свободно да се побере. Вмъкнал се Ганар в хралупата и заспал. Три пъти минало слънцето по небето, три пъти угасвали звездите. На четвъртата нощ изгряла бялата луна. През полянката сред гъсталака пробягал жираф. Юношата се събудил от тропота и пращенето на палмовите клони и що да види — по пътеката, отъпкана от горските животни, върви стара беззъба вещица, цялата в дрипи. Изскочил Ганар Ида от хралупата на баобаба, хванал вещицата за гърлото и рекъл: „Покажи ми Правдата, бабо, инак ще те удуша!“ Тогава вещицата продумала с хрипкав глас: „Ако ме пуснеш, момко, ще ти покажа истинската Правда.“ Ганар Ида пуснал старицата. Тя пригладила прошарените си коси и казала: „Погледни ме — аз съм Правдата. Само недей да казваш на хората, че съм толкова страшна. Кажи им, че съм млада и красива.“ Ето такава е правдата и в нашите земи. А кой я е сътворил — сами знаете.

След него станал вождът на кюрдите Абас Туман оглу. Той бил по-малко красноречив и произнесъл само една фраза: „Убий кобрата, ако не искаш жена ти да остане вдовица.“

… И те убили шах Надир.

Богатата хазна и монетният двор били разграбени от разноплеменните вождове и воини. Пауновият трон се паднал на кюрдите. Те го разчупили на парчета и го отнесли в планините. Така фалшивият трон завършил краткото си съществуване.

След един век, когато Индия фактически се превърнала в колония на Великобритания, англичаните избили всички потомци на Великите Моголи, а последният от тях Бахадур шах, който въстанал през 1858 г.‍, заточили в Рангун, където впоследствие умрял.

Идва четвърт век след смъртта на шах Бахадур англичаните открили истинския Паунов трон на Великите Моголи. Те скрили от индийците това събитие и тайно натоварили скъпоценната находка на платнохода „Гроусвинер“, пътуващ за Англия. Според светинята през лятото на 1882 г.‍ „Гроусвинер“ се отбил в цейлонското пристанище Тринкамали, а на 27 юни същата година се натъкнал на коралови рифове край бреговете на Източна Африка и потънал. Не е установено точното място на гибелта на кораба и великолепният Паунов трон и до днес лежи на дъното на Индийския океан.

[1] Тримурти — индийската троица от върховни божества: Брахма — богът творец, Вишну — богът пазител, и Шива — богът рушител; изобразява се с една глава и три лица. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Одалиски — наложници в харема. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Сибаритство — водене на празен разпуснат живот по името на древногръцката колония Сибарис в Южна Италия, жителите на която били прочути с богатството и любовта си към разкоша. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Мулазими, юзбашии и петстотници — воински чинове в персийската армия. — Б.‍пр.‍ ↑

Десета новела
Легенди за гемите

Геми се наричат гравираните камъни или черупки на мекотели с релефни изображения на женски и мъжки профили, колесници, звездно небе, животни и птици. Тези изображения обикновено се изрязват върху оникс, сардоникс, ахат, опал и корали, също върху полускъпоценни камъни като топаз и аметист и дори върху скъпоценни, напр. изумруд. Гемите с вдлъбнати изображения (това са малки пръстени-печати) се наричат инталио, а с релефни рисунки носят името камеи. Повечето от скъпите камеи се гравират върху слоести камъни — фонът има един цвят, а изображението друг. Най-ценни са трицветните камеи. Поради това, че резбата върху камък е по-сложна, отколкото върху черупки на мекотели, последните струват значително по-евтино от първите.

Гемите са известни от дълбока древност. Още преди новата ера знатната аристокрация на Македония, Финикия, Египет, а също и патрициите[1] на Римската империя използували инталио.

Предполага се, че глиптиката, т.‍е.‍ изкуството да се гравират и моделират скъпоценни и полускъпоценни камъни, била създадена през IV в. пр.‍н.‍е.‍ от етруските. Те отнели обширна област в Средна Италия от умбрите и се заселили там, като нарекли страната си Етрурия. В VI в. пр.‍н.‍е.‍ етруските господствували над по-голямата част от Италия, в това число и над Рим. Те имали високоразвита материална култура. Занаятчиите на този народ изработвали грънчарски, бронзови и златни художествени изделия, за които пристигали търговци и царски посланици чак от Либия и от други страни. Етруските си имали цар от рода на Тарквиниите[2]. Те оказали голямо влияние върху римската култура. Имали си своя писменост, която, колкото и да е странно, и до днес все още не е разчетена, въпреки че са открити около 9 хиляди надгробни и наскални надписи[3]. През V, IV и III в. пр.‍н.‍е.‍ етруските претърпели няколко поражения — на юг от гърците, на север от галите. Римляните изгонили Тарквиниите и подчинили етруските, като възприели цялата им култура и с чест я пренесли през поколенията. Ето защо и до днес са толкова прочути италианските камеи и инталио. Съществува и друга версия — някои смятат, че гемите за пръв път са се появили в епохата на елинизма в Александрия, 300 години пр.‍н.‍е.‍ Има достатъчно доказателства, потвърждаващи тази версия.

В Ермитажа е събрана и се съхранява забележителна колекция от геми. Историята е запазила имената на някои древни гравьори на геми: Кромос, Диоскорид, Хеликон и прочутия художник Пирготел. Последният бил придворен гравьор на Александър Македонски. Императорът разрешавал единствено на него като най-изкусен майстор-художник да изрязва изображението му върху инталио и камеи. Върху пръстен-печат — талисман на римския император Сула — бил изобразен победеният от него нумидийски цар Югурта. Разбитият от Цезар в битката при Ферсала римски пълководец Помпей заповядал да гравират върху амулет три от неговите победоносни сражения — в Европа, Азия и Африка. Талисманът обаче не го спасил — Помпей избягал в Египет и там бил убит. Както вече казахме, повечето инталио се използували и като печати. С тях подпечатвали едиктите и заповедите на императорите и кралете. Модата на гемите остарявала и отново се възвръщала като огън, раздухван от вятъра. Забравена в една страна, тя се възраждала в друга, пресичала границите на държавите, преодолявала планини, морета и реки.

За това навсякъде, във всички европейски и азиатски земи хората и до днес намират заедно със старите монети и геми от различни епохи. Стойността на тези художествено обработени камъни била много висока. Според преданието пръстенът на Поликрат с инталио, изработен от Диодор, струвал колкото целия остров Самос, на който живеели Поликрат и неговият майстор-гравьор. Тъй като всички камеи и инталио са произведения на изкуството, създадени по заповед на царици, крале и придворната аристокрация, те нямали точно определена веднъж завинаги цена. Сложната трудоемка работа на скулпторите-гравьори върху твърдите и крехки камъни се оценявала от любителите естети в зависимост от художественото изпълнение на гемите, от модата, от възможностите на купувача. Обикновено за средна изработка на камеите се заплащало в злато толкова, колкото тежал сардониксът или ахатът, върху който бил гравиран напр. портретът на Савската царица, Венера или Деметра.

В по-късни времена, в края на XVIII в., освен гръцките и италианските майстори в Русия се появила цяла плеяда забележителни гравьори, като Есаков, Шилов, Клепиков, Алексеев, Раевски, Уткин и Доброхотов. Повечето от тях са учили в класа за изработване на ордени и медали към Петербургската художествена академия. Доброхотов например бил син на тулски оръжеен майстор и след завършване на обучението останал като преподавател в училището, а по-късно станал академик. От ненадминатите му произведения са известни портретът на А.‍В. Суворов и „Меркурий дава златната ябълка на Парис“.

По времето на Елизавета Петровна[4] и особено на Екатерина II[5], която се увличала от камеите и събирала геми, модата на античните гравирани камъни се появила и в Русия. „Брилянтите, с които нашите дами са толкова богати, са вече скрити или се предоставят на търговките, а в замяна на диамантите и другите скъпоценни камъни у нас на мода са античните камеи и инталио“ — писала в дневника си една от придворните дами на Екатерина II.

В Урал също имало прочути майстори-гравьори, като Бояршинов, Бушуев и др. Те гравирали цели сцени върху дръжките на ловджийските ножове и сабите, произвеждани в златоустовския завод, където се отливала преоткритата от руския инженер П.‍П. Аносов[6] старинна дамаска стомана, превъзхождаща по еластичност и твърдост солингенската. Между учениците, обучавани от майсторите, особено се отличавал гравьорът Василий Бубнов. Навярно никога не бихме узнали името му, ако той не бил замесен в углавно дело, за което разказал в една от своите лекции Анатолий Фьодорович Конин[7].

Този момък бил известен като буен и лекомислен, въпреки че неговите руски „тройки“, елени и егерн, гравирани върху ножовете и сабите, много пъти превъзхождали схоластичните рисунки на немските майстори, поканени по недоразумение в Златоуст като учители-гравьори. На тези чужденци плащали 8–10 път повече, отколкото на уралските майстори. Това предизвикало недоволство сред руските майстори, но повечето от тях премълчавали и само такъв размирник като Бубнов говорел за тази несправедливост открито. Тъй като началството не искало да си има неприятности с придворните чиновници, то предложило на Василий да напусне завода. Бубнов се покорил на съдбата и напуснал Златоуст. Впоследствие той работил на река Рудянка, където нижнетагилският крепостен селянин Кузма Кустов открил изключително богати залежи на медна руда. После Бубнов се заселил близо до Илменските планини, построил си дървена къщурка и заживял, както и по-рано, своя буен безпътен живот. Понякога, неизвестно откъде, той изведнъж се сдобивал с луди пари, които веднага пропивал с връщащите се от панаира разорили се търговци и несполучили златотърсачи. След като изпрател гостите, Бубнов обикновено се затварял за около седмица в къщурката си, никого не пускал в двора и до късно нещо режел, изпилявал и чукал с чукчето. Какво вършел през това време, не се знаело. Дали пък не правел фалшиви пари?

Екатеринбургската полиция се заинтересувала от живота на момъка. Веднъж арестували Василий за буйстване и, след като му направили обиск, който не дал нищо съществено, снели само дактилоскопски отпечатъци на пръстите му и го освободили. Полицията обаче продължила тайно да следи този подозрителен човек и установила, че парите се появяват у Василий обикновено след посещението на един италианец, който често пристигал да купува кожи от ценни животни от Ирбитския и другите панаири, Бубнов не се занимавал с лов и полицията не можела да разбере за какво италианецът му плащал такива големи суми. Запознали да следят чужденеца. Скоро станало ясно, че той продавал на жените на собствениците на заводите и златните мини красиви трислойни камеи, изрязани върху сардоникс или ахат. Имало изображения на Ерот и Психея, на Херкулес и летящата с факел богиня Селена, портрети на Фортуна и Диана. Всички камеи били изработени с голямо майсторство и по художествени качества много пъти надминавали гемите на френските и английските гравьори. Италианецът обяснявал на клиентките си, че камеите са изработка на ненадминатия милански майстор Леонардо Чикони, в сравнение с когото другите европейски и чуждоземни гравьори са само едни чираци. И действително камеите, предлагани от италианеца, били някак особено прозрачни, в тях изключително сполучливо се съчетавали топлите и светлите тонове на сардоникса, ясписа и ахата.

Веднъж рано напролет на 5 версти от дома на Бубнов, в оранжерията на един собственик на златни мини, бил открит трупът на убита жена, която се оказала жената на търговеца от първа гилдия[8] Додонов. Цялата полиция била вдигната на крак. В къщата на собственика на златните мини пристигнали следователи, пристави и даже самият началник на полицията. На всички им се сторило чудно, че от убитата не били снети нито брилянтовите обици, нито пръстените и камеята, която потърпевшата купила наскоро от италианеца за 200 рубли. Престъпникът не оставил никакви следи. Било извънредно трудно да се установи причината за убийството. Едни предполагали, че Додонова е убита от ревност или от чувство за мъст, други смятали, че скъпоценностите не били взети от жената на търговеца по стечение на някакви случайни обстоятелства, попречили ни престъпника да се възползува от това. От направените в следствието изследвания освен отпечатъци от женски пръсти, върху камеята били открита и следи от два мъжки пръста. Сравнили ги с дактилоскопските отпечатъци в полицейската картотека и установили, че следите върху камеята са идентични с отпечатъците на палеца и показалеца на лявата ръка на Василий Бубнов. Момъкът незабавно бил арестуван. Предявили му обвинение в убийство на жената на търговеца Додонов. Бубнов се опитвал да отрича, но доказателството било неопровержимо. Когато показали на Василий камеята, той заявил:

— В това няма нищо чудно. Аз съм правил тази камея, затова върху нея може би са останали следи от пръстите ми.

Не му повярвали.

— Да допуснем, че е така. Кажа тогава как камеята е попаднала у госпожа Додонова? — попитал следователят.

— Тази камея й беше продадена чрез италианеца.

— Защо върху камеята има отпечатъци от твоите пръсти, а италианецът не е оставил никакви следи върху нея?

— Загънах я в парче от кадифе.

— Защо сам не продаде камеята, а чрез посредничеството на чужденеца, който си замина?

— Ваше благородие, никой не би ми дал 200 рубли за труда ми, а на италианеца плащаха по две стотарки и повече, защото нашите господа ужасно обичат чуждестранните камеи… Аз ги правех, а той ги продаваше. И не само у нас, но и в други страни. За мен това беше много изгодно. Ваше благородие, заповядайте да донесат тук инструментите ми и парче трицветен сардоникс и аз за 5–6 дни ще ви направя същата тази камея или каквато вие пожелаете.

Следователят предал разговора на губернатора и той разрешил да предоставят на обвиняемия инструментите за които молел. След седмица Бубнов изработил същата такава камея, изрязана върху трицветен сардоникс с портрета на Екатерина II. Експертизата установила, че двете камеи са работа на един и същ майстор и са изпълнени от гравьор, притежаващ голям художествен усет. Но това още съвсем не значело реабилитация на подсъдимия и не снемало от Бубнов предявеното му обвинение.

А след няколко дни пред следователя се явил поручикът в оставка Артьомов и признал, че той убил от ревност госпожа Додонова. Гравьорът бил освободен и началникът на полицията дори купил от него изработената в затвора камея с портрета на Екатерина II, като платил за нея 200 сребърни рубли.

Някои антични камеи също като исторически известните скъпоценни камъни имат любопитни биографии. Много интересна е съдбата на прочутата камея на Гонзаго, намираща се в колекцията от геми в Ермитажа. Тази камея била изрязана върху трислоен сардоникс от един неизвестен за нас забележителен майстор от епохата на ранния елинизъм. Предполага се, че тя се е появила в Александрия по време на първите Птолемеи, живели няколко века пр.‍н.‍е.‍, когато Александър Македонски създавал своята световна империя, простираща се от Дунав до Инд. За разлика от повечето геми върху камеята на Гонзаго има не един, а два профила — мъжки и женски. Те се приписват на Птолемей Филаделф и Арсиноя, която била сестра и жена на Птолемей. Не е известно кой и в какви страни е носил на пищните придворни празненства това изключително произведение на изкуството в продължение на почти две хилядолетия. За пръв път тази камея се споменава през 1542 г.‍ в инвентарния списък за музейни рядкости на херцог Гонзаго от Мантуа. Ето защо тя се нарича на неговото име. Предавана от поколение на поколение заедно с други скъпоценности на херцог Гонзаго, камеята се намирала в Мантуа до 1630 г.‍, когато градът бил завзет и разграбен от австрийските войски. Камеята била пренесена в Прага и там заедно с брилянтени и изумрудени диадеми и едно сапфирено колие постъпила в изключително богатата съкровищница на Рудолф II. След 20 години, при нахлуването на шведите в Прага, камеята била отнесена в Стокхолм и станала собственост на кралица Христина. Тази ексцентрична шведска владетелка, която се обличала в мъжки костюми и имала поведението на мъж, носела камеята като почетен орден на ревера на полувоенния си мундир.

Въпреки чудатостите си кралицата имала остър и проницателен ум. Тя симпатизирала на поетите, художниците и събирала около себе си талантливи хора независимо от произхода им. Кралицата пилеела много пари за скъпи художествени произведения. Нейното поведение и прахосничество предизвиквали недоволството на аристокрацията и духовенството. Били разкрити няколко дворцови заговора. Като усетила, че положението й става несигурно, кралицата се отказала от престола и през 1654 г.‍ напуснала Швеция. На тръгване от Стокхолм Христина взела със себе си само няколко скъпоценности, между тях и камеята на Гонзаго. Екс-кралицата заживяла в Рим с ежегодна рента от 600 хиляди крони и продължила да води предишния начин на живот. Йезуитите разпространявали слухове за нейното осъдително поведение. Христина заподозряла оберщалмайстор Моналдески в предателство и заповядала на придружаващите я още от Швеция подчинени да го убият. Няма свидетелка на това убийство станала същата тази камея на Гонзаго. Христина умряла през 1689 г.‍, като оставила мемоари, написани на френски език. Що се отнася до камеята на Гонзаго, тя станала собственост на херцозите Одескалки в продължение на повече от сто години. През това време родът Одескалки обеднял и през 1794 г.‍ един от разорилите се потомци продал камеята на Гонзаго на Ватикана. След две години Рим бил завзет от войските на Директорията и римският папа „отстъпил“ камеята на командуващия френската армия. Това станало през същата година, когато бившата жена на убития граф Богарне Жозефина се омъжила повторно за малко известния по това време генерал Бонапарт. Жозефина живеела скромно с новия си съпруг. Когато Наполеон станал пръв консул на Републиката, а след това император на Франция, Жозефина се обзавела с пищен двор, станала капризна, своенравна и разточителна. Именно по това време тя купила камеята на Гонзаго за 1 500 000 франка. Нейното разточителство — пилеенето на големи суми за всевъзможни брошки, скъпоценни камъни и диадеми, в частност купуването на скъпата камея на Гонзаго, дразнели Наполеон и двамата често се карали по този повод. Императрицата от своя страна също била недоволна от неверния си честолюбив съпруг. През 1809 г.‍ по настояване на последния те се развели. Запазвайки титлата си на императрица, Жозефина, заобиколена от предишния си двор, се заселила близо до Евър в двореца Малмезон, във връзка с което някои специалисти по гемите наричат камеята на Гонзаго „Camee de la Malmaison“.

Наполеон, заслепен от собственото си величие, започнал да се готви за война с Русия. С цел да се подкопае икономиката й две години преди да бъдат нападнати руските земи, във Франция тайно били напечатани фалшиви банкноти на сума 8 милиона рубли. По това време една сребърна рубла се равнявала на 3 рубли в банкноти. Там, където по някакви причини не можело да се граби, да се краде или реквизира, френските доставчици на фураж заплащали стоката с фалшиви банкноти. Естествено че при такова заплащане повишените цени не тревожели френските интенданти. Това незабавно се отразило върху паричната система на Русия и довело до недостиг на продоволствие. За да не могат пуснатите от Бонапарт в оборот книжни пари да попаднат обратно в „измамниците“, върху напечатаните в Париж банкноти умишлено била допусната трудно забележима грешка — в думата „государственная“ вместо буквата „д“ стояла „л“ — „госуларственная ассигнация“. По този незначителен детайл фалшификаторите различавали своята работа. Нищо обаче не могло да спаси Наполеон от поражение във войната с Русия — нито талантът на великия пълководец, нито огромната, отлично обучена френска армия или брилянтът-талисман в дръжката на шпагата на Бонапарт, нито фалшивите банкноти.

През 1814 г.‍ Съюзническите войски навлезли в Париж. Александър I посетил Жозефина в Малмезон и се отнесъл с нея с голямо внимание. Благодарната Жозефина подарила на руския император камеята на Гонзаго и помолила монарха да й разреши да придружи Бонапарт на остров Елба. Александър приел подаръка, но отказал молбата й.

След завръщането си в Петербург императорът подарил камеята на Ермитажа, където тя се съхранява и до днес.

[1] Патриции — членове на 300 коренни рода, съставляващи привилегированата пълноправна част на древното римско население. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Последният римски цар Тарквиний Горди, след който Рим станал аристократична робовладелска република, също имал етруски произход. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] В Ермитажа се намират две златни чаши, които много приличат на елинистически глинени съдове. Върху тях има надписи, гравирани още през III в. пр.‍н.‍е.‍ с арамейско писмо. Тези надписи също не са прочетени от никого до днес. — Б.‍авт. ↑

[4] Елизавета Петровна (1709 — 1761) — руска императрица от 1741 г.‍, дъщеря на Петър I; по време на царуването й са постигнати големи успехи в развитието на културата и външната политика на Русия. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Екатерина II (1729 — 1796) — немската принцеса София Фредерика Августа, дошла на власт през 1762 г.‍; засилва абсолютизма и потисничеството на селяните; присъединява нови земи към Русия; преследва свободомислието. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] П.‍П. Аносов (1799 — 1851) — руски металург, открил нов метод за получаване на висококачествена лята стомана, като по този начин разкрил рецептата за получаване на дамаска стомана, изгубена през средните векове. — Б.‍пр.‍ ↑

[7] А.‍Ф. Конин (1844 — 1927) — руски юрист и обществен деец, професор в Петербургския университет. — Б.‍пр.‍ ↑

[8] Гилдия — съсловно обединение на търговците в дореволюционна Русия; в зависимост от капитала търговците се делели на 3 гилдии. — Б.‍пр.‍ ↑

Единадесета новела
Легенда за „Хиндинур“

I. От тази глава ще узнаете за какво говорил старецът с Ала уд-дин Кхилджи, кой е Рана Ратан Сингх и как в древни времена в Индия се добивали първите диаманти

Арабските коне с пръхтене, като извивали глави встрани, внимателно се промъквали през папратите и лианите. Ала уд-дин Кхилджи с верния си слуга се заблудили в джунглите по време на лова на леопарди. Конниците дълго бродили из непознатата местност сред палмите и гъстия бамбук.

Най-после успели да излязат на криволичещ път, проправен между скали и пропасти. Като усетили простора, конете препуснали галоп. Изведнъж арабският кон на Кхилджи започнал да куца и спрял.

— Какво се е случило, Чандра? — попитал Ала уд-дин.

— О, господарю — отговорил слугата, като огледал краката на неподкования кон на стопанина си, — намерих трънче в копитото на бедното животно. Никога по-рано не съм виждал такова трънче — блести като росна капчица на слънцето.

Кхилджи взел камъчето, разгледал го и казал:

— Ти си прав, Чандра. Това наистина е вкаменена роса и се нарича „алмас“, което на арабски значи най-твърдият. Сигурно тукашният раджа е загубил това камъче, докато е яздил пред нас по пътя. Виж насреща идва пътник с тояжка. Ще го попитам за владетеля на тези земи.

С тези думи Ала уд-дин пришпорил коня си и се приближил към стареца.

— Кажи ни, пътниче, чия е земята, която гази конят ми и по която вървиш с тояжката си?

— Тази земя — отвърнал старецът — се нарича Раджпутана и принадлежи на вожда на раджпутите Рана Ратан Сингх.

— Не го ли срещна по пътя си?

— Не, господарю. Не бих могъл да го срещна до пътя, защото великият Рана Ратан Сингх вече четвърта година как не излиза от своята крепост — град Читор.

— От кого се е изплашил толкова, та седи затворен?

— Вождът на раджпутите не се страхува от никого, дори и от великия повелител. Той отказа да плаща данък на Делхи, а крепостта на раджата е непристъпна — стените й са високи колкото три коня, поставени един над друг, и отгоре още два човешки боя, а са дебели колкото 16 двойни тухли.

— Но защо този храбрец седи в непристъпната крепост като рак-отшелник в каменната си дупка?

— Нашият раджа има красива жена. Тя е толкова прекрасна, че няма равна на себе си нито в Индия, нито във Финикия или в Сирия. Той се ожени за нея преди 3 години и оттогава не се разделят нито за един ден, дори за един час.

— А с какво още е богат твоят повелител? — с раздразнение попитал Ала уд-дин. — Дали има такива дворци и храмове, върху стените на които са изсечени изображения на хора, животни, колесници, конници и диви зверове, каквито притежава великият владетел на Делхи? Или може би е толкова богат, че може да купи хиляди слонове, камили и коне?

— Може — спокойно отвърнал старецът. — Надникни долу в тази пропаст, ездачо, и ще видиш снопове светлина във всички цветове на дъгата. Пропастта също принадлежи на моя повелител и в пепелта й лежат елмази, изхвърлени от земните недра. Те са безбройно много, нямат чет и цена! Само че е много трудно да се извадят оттам. Намериха се смелчаци, които се опитаха да се спуснат в пропастта, но нито един от тях не се върна обратно. Някои паднаха от скалите и изчезнаха в бездната, други загинаха, ухапани от отровните змии, с които гъмжи като мравуняк пропастта.

— Как тогава повелителят ти изважда, съкровищата? Или се задоволява с това, че богатствата на земите му се пазят от отровните змии? — със смях попитал Ала уд-дин.

— Не, господарю, има начин, благодарение на който всяка година в първите дни след месеца на дъждовете хазната на нашия раджа се попълва с едри елмази, извадени от дъното на тази пропаст.

— Но кой ги изважда, щом като твърдиш, че е невъзможно човек да се спусне долу?

— Рана Ратан Сингх има в Читор мъдреци и сред тях е най-мъдрият от мъдрите на име Харнби. Той е стар и очите му вече не виждат добре, но разумът му е ясен като онази звезда, дето свети в предутринната мъгла.

— И какво измислил твоят мъдър Харнби?

— О, това не станало толкова бързо, както ти се струва, господарю. Най-мъдрият от мъдрите мислил за това 33 дни и 33 нощи и най-после заповядал да заколят най-тлъстия овен, да го одерат и да хвърлят месото му в пропастта.

— Сигурно твоят мъдрец от Читор решил да принесе жертва на бога Вишну?

— Не — отговорил пътникът, — нашият най-мъдър от мъдрите решил, че ако хвърлят месо от тлъст овен в пропастта, застлана с пепел и елмази, камъните ще полепнат по лойта.

— Да, но щом оттам не могат да се извадят елмазите, как тогава ще може да се измъкне овнешкото месо с полепналите по него скъпоценни камъни?

— Точно там е работата, господарю, че Харнби е най-мъдрият от мъдрите. Преди 3 години, в деня на сватбата на нашия раджа рано сутринта в тази пропаст хвърлили овнешко месо, а надвечер Рана Ратан Сингх подарил на своята Падмини елмаз, голям колкото гълъбово яйце. Този елмаз блести, както никой друг камък в света, затова го нарекли „Хиндинур“, което значи „светлината на Индия“.

— Кажи ми името на храбреца, който изнесъл от пропастта скъпоценния товар.

— Той няма име, господарю. И съвсем не е храбър, защото веднага щом се издигне с товара си над планината, започват да го плашат.

— Но кой е той? Кълна се, който и да е, ако ще да е и най-презреният парий[1], бих издигнал в негова чест мраморен паметник върху бронзов пиедестал.

— Господарю, ти можеш да сториш това. Трябва само каменоделецът да изсече от белия мрамор широки крила, а от черен мрамор — остри нокти и извит надолу клюн.

— Какво е това? Скален орел или лешояд?

— Нито скалните орли, нито лешоядите или морските орли, нито сивите и кафявите орли не се спускат в тази пропаст подир плячката, паднала от планината. Единствен само белият орел, който живее по снежните върхове на далечните Хималаи, веднъж в годината долита тук. Като забележи с острия си поглед плячката, лежаща на дъното на пропастта, той се издига високо в небето, прибира широките си крила и като камък се спуска в бездната, а там, долу разперва могъщите си крила край най-ниските скали и задържа безстрашното си падане.

— Благодаря ти, старче, за това, че ми разказа всичко. Когато имам време, ще видя елмаза на твоя раджа и неговата красива Падмини.

— Какво говориш, безумни човече! Нима не знаеш, че според законите на раджпутите всеки чужденец, който посмее да погледне жената на раджата, трябва да бъде обезглавен до настъпването на утрото? Така е било, така е и така ще бъде!

— Вашите закони не ме засягат!

— А ти кой си, та толкова непочтително говориш за моя раджа и за законите на раджпутите?

— Аз съм царят на царете, владетелят на Делхи, великият Ала уд-дин Кхилджи!

С тези думи конникът пришпорил коня си и препуснал заедно със слугата си, а старецът дълго гледал изпод червения си тюрбан отдалечаващите се ездачи.

[1] Низшата каста на кожарите (чамар), перачките (дхоби), метачите на улиците и чистачите, събиращи боклука (чура или парий), която е дискриминирана от висшите индийски касти: браманите (служители на култа), кашатриа (войниците), ваися (търговците) и др. — Б.‍авт. ↑

II. От тази глава читателят ще узнае за нелепата причина, която подбудила Ала уд-дин Кхилджи да нападне раджпутите и за най-несправедливата от всички войни

Когато покритите с пяна коне уморено намалили бяга и тръгнали в тръс, пред конниците се открила приказна картина: в далечината се показали планински върхове, проблясващи в лъчите на залязващото слънце, сякаш били покрити с кашмирски копринени шалове, а долу, в подножието на оранжевите скали, сред изумрудената зеленина на палмите и папратите аленеели ярките карминени цветове на растението канна[1], сякаш някой е послал за молитва огромен хорасански килим и е забравил да го сгъне. А съвсем наблизо, на някакви си 500 крачки зад Южния хълм се извисявала крепост с назъбени стени, заобиколени с дълбок ров, пълен с прозрачна вода, в която се отразявали подвижен мост с ажурни перила и безкрайното тюркоазносиньо небе.

„Ето значи къде живее вождът на раджпутите, непокорният и непобедим Рана Ратан Сингх с красивата си жена Падмини! — си помислил владетелят на Делхи. — Какво пък, ще дойде час, когато той ще разбере колко могъщ и велик е Кхилджи!“

Ала уд-дин пришпорил коня си и в галоп препуснал край крепостта заедно със слугата си Чандра.

Конниците яздили дълго през знойната пустиня на Раджпутана. Рядко се случвало да минат през някой оазис с дълбок кладенец и малки парцели земя, върху която растели бодливи кактуси, розови олеандри и финикови палми. Най-после пътниците пристигнали в древната столица Делхи.

На другия ден по случай благополучното завръщане на Ала уд-дин Кхилджи в мраморния летен дворец сред кристални фонтани и каменни скулптури било устроено пиршество. В златни чаши, обсипани със скъпоценни камъни, слугите поднасяли на придворните и гостите студено кокосово мляко и сладък портокалов сок, а в бронзови и сребърни хайдарабадски вази — гроздове златисти банани, купчини ананаси и най-нежните от всички тропични плодове — розовите манго.

А когато над Делхи се спуснала вечерната прохлада и в залата влязъл Ала уд-дин Кхилджи, започнал бхаратнатям — древноиндийският танц, в който с жестове, мимика, движение на раменете, китките на ръцете и гъвкавите пръсти танцьорките изобразявали ту пърхащи пеперуди, ту летящи птици, ту разтварящи се в утринната зора цветове на лотоса.

Постепенно Ала уд-дин забравил за срещата си със стареца и за вожда на раджпутите Рана Ратан Сингх. Само лу — самумът, който задухал откъм Читор, вдигнал в Раджпутана облаци от прах и ги стоварил върху Делхи и главния дворец на Ала уд-дин, му напомнил за красивата Падмини. Спомняйки си за нея, той пожелал да погледне жената, за която говорели, че няма равна на себе си по красота в целия свят.

Това желание се пробудило у него със залеза на слънцето, после се повторило на сутринта на следващия ден и повече не го напускало.

За да изпълни обаче и този си каприз, той трябвало да обяви война — истинска кръвопролитна война, свързана със загуба на част от войските му, бойните слонове и камилите.

Истински повод или даже по-сериозна причина за обявяване на война на раджпутите Ала уд-дин нямал. Нямало обаче нито един случай в живота му, когато той — владетелят на Делхи — да не осъществи дори най-невероятното и най-нелепото си желание или пореден каприз.

А щом царят на царете е пожелал да погледне жената на някакъв си дребен княз, то желанието му ще се изпълни, ако ще в пустинята на Раджпутана и край крепостта Читор да загинат хиляди славни делхийски войници.

Впрочем Ала уд-дин изобщо не мислел за това. Той гледал на своята прищявка като на най-обикновен шахматен ход. Не го смущавало и мнението на придворната аристокрация.

Ако някой се осмели да го попита защо владетелят на Делхи започва война с Раджпутана, Ала уд-дин ще отговори: „Защото аз искам това!“

Кхилджи извикал при себе си военачалника Рамачандра и му заповядал да подготви за пролетта войската, състояща се от три колони ездачи на камили и шест колони въоръжена пехота, а също така да осигури голямо количество провизии, необходими за продължителна обсада на крепостта.

[1] Канна — тревисто растение, високо до 1,5 м, с едри красиви цветове и богати на скорбяла коренища. — Б.‍пр.‍ ↑

III. Главата, в която се говори за изпращането на най-големия диамант „Хиндинур“ в Делхи и за разбойниците, които нападнали кервана

В същия този ден, когато двамата конници препуснали обратно по пътя, водещ към крепостта, пред главните врати се приближил старец с тояжка и помолил началника на стражата да доложи на вожда на раджпутите, че верен и предан на раджата човек иска да говори с него по някаква важна работа.

Рана Ратан Сингх приел стареца в мраморния си дворец и като научил за лошите намерения на делхийския император, събрал старейшините си.

Повечето мъдреци се изказали против воденето на каквито и да е преговори с делхийския владетел, а изпращането на данък на Ала уд-дин Кхилджи сметнали като нещо унизително за раджпутите и цялата Раджпутана.

Тогава най-мъдрият от мъдреците Харнби станал и тихо казал:

— Искаш ли да усмириш зло куче, хвърли му кокал — така гласи една арабска поговорка. Предлагам да изпратим като подарък на Ала уд-дин Кхилджи онзи голям диамант „Хиндинур“, за който е надушил, и дано камъкът му преседне в гърлото.

Рана Ратан Сингх се съгласил с мъдрия съвет на Харнби и решил да изпрати в Делхи скъпоценния камък с верния си началник стража Венкаташвар и 9 войници, за да умилостиви Ала уд-дин. А Харнби продължил:

— Ако за едно нещо знае само един човек, това е добре, ако знаят двама — по-лошо, а ако са десет, тогава цяла Раджпутана ще научи за това и слухът ще полети над пустинята заедно с вятъра и пясъка и ще долети до ушите на разбойниците… Моля те, о, велики раджа, помисли над това, което казах.

Рана Ратан Сингх разпуснал старейшините, дълго седял край запаления светилник и като гледал в огъня, все мислел и мислел…

На сутринта стигнал до следното решение: за да не могат разбойниците в пустинята да отнемат скъпоценния камък от пратениците, трябва тайно да затворят в подземието четирима шлифовчици и да ги държат там дотогава, докато не направят от планински кристал копие на несравнимия „Хиндинур“.

След две седмици фалшивият камък бил готов и Венкаташвар с деветима конници охрана, с „Хиндинур“ и фалшивото копие тръгнали на път през безводната пустиня, като водели със себе си само две натоварени с храна и коприна камили.

На третия ден керванът бил нападнат от разбойници и главатарят им поискал от Венкаташвар скъпоценния камък.

— Какъв камък? — с престорено учудване попитал Венкаташвар. — Ти си чуден човек. Ако ми беше поискал три вързопа с най-хубава кашмирска коприна, щях да ти кажа — вземи ги, те са натоварени на втората камила. Но ти искаш нещо, което нямам.

— Лъжеш, чакал такъв! — извикал разбойникът и приковал с копието си крака на Венкаташвар към земята. С престорена мъка Венкаташвар извадил от устата си шлифован камък и го подал на главатаря.

Разбойникът го разгледал внимателно, близнал го и казал:

— Много е студен, за да бъде елмаз и ръбовете му са доста остри, докато при елмаза са полегати. Не се опитвай да ме излъжеш, ако не искаш да станеш с една глава по-нисък.

Тогава началникът на стражата разбрал, че някой от дворцовите слуги го е предал заедно с безценния „Хиндинур“.

Като издебнал удобен момент, началникът на стражата измъкнал копието от окървавения си крак и се нахвърлил върху главатаря на шайката. След Венкаташвар в бой се хвърлили неговите войници.

Сражението продължило само няколко минути. В неравната схватка загинали както храбрият военачалник на раджпутите, така и неговите войници. Само един от тях — Сункар — успял да избяга и да се спаси от неминуема смърт.

След пет дни, измъчен и останал съвсем без сили, той се добрал до каменните стени на Читор.

Щом влязъл в двореца, Сункар паднал на колене пред раджата и му разказал за сполетялото ги нещастие.

Рана Ратан Сингх му простил за малодушието, назначил го за началник на кервана и заповядал да донесат тялото на Венкаташвар в Читор.

Когато заповедта на раджата била изпълнена, Рана Ратан Сингх заповядал да разпорят с кинжал корема на убития от разбойниците военачалник. В стомаха на Венкаташвар намерили знаменития диамант „Хиндинур“, погълнат от него по време на схватката с разбойниците, заради който загинал заедно с осемте си храбри войници.

Рана Ратан Сингх отложил повторното изпращане на диаманта в Делхи до пролетта, когато в пустинята още не звънят звънчетата на керваните и по пясъчните дюни не бродят разбойнически шайки.

Последвалите събития обаче осуетили добрите му намерения.

IV глава, от която читателят ще научи за стрелите с диамантени наконечници и за това, как мъдрецът Харнби намерил изход от безизходното положение

През ранната пролет на 1303 г.‍ войските на делхийския император Ала уд-дин Кхилджи обградили Читор. Нееднократните опити с щурм да завладеят столицата на раджпутите не се увенчали с успех. Войските на Рана Ратан Сингх отблъснали всички вражески атаки и нанесли значителни загуби на врага.

Военачалникът на делхийската армия Рамачандра бил принуден да премине към продължителна обсада на крепостта. След два месеца в Читор започнал глад. Войниците и жителите на града дояждали последните шепи ориз и убивали случайно оцелелите гълъби. В делхийските войски също настъпило брожение. Войниците роптаели, защото не разбирали каква причина е накарала Ала уд-дин Кхилджи да започне война с раджпутите. Изнемогващи от нетърпимия зной на слънцето, от сухия вятър, обгарящ лицата, вратовете и ръцете им, полугладни, те един по един напускали постовете и бягали в пустинята да търсят кервани, с които да се доберат до чужди земи.

Неочаквано от Делхи пристигнал самият император. След като се запознал с положението, той заповядал на селяните от околността да носят земя на върха на Южния хълм, за да стане още по-висок. Оттам делхийските войници щели да стрелят с лъкове и прашки по раджпутите, намиращи се върху назъбената стена на крепостта[1].

Като научил за издигането на нивото на хълма, Рана Ратан Сингх по съвета на Харнби заповядал срещу неприятеля да бъдат изстреляни сто стрели с диамантени наконечници, като предполагал, че войниците на Ала уд-дин ще се сбият помежду си заради скъпоценните камъни. И действително още след първите пуснати от крепостта стрели с диамантени наконечници войниците на Кхилджи се нахвърлили върху скъпоценните камъни като лешояди на мърша. Заради няколко стрели, паднали сред най-гъстата част на войските, станало сбиване, което се превърнало в истинско сражение.

Раджпутите се възползували от този момент, хвърлили се в атака и нанесли съкрушителен удар на делхийските войски и само случайно пристигналото в този миг подкрепление от Делхи спряло натиска им и атаката била отбита.

С помощта на военачалника си Рамачандра и пристигналите от Делхи подкрепления Ала уд-дин Кхилджи възстановил реда в армията, а провинилите се войници заставил да носят кошници с пръст заедно със селяните на върха на Южния хълм. Когато хълмът се издигнал по-високо от всички кули на крепостта и тя станала достъпна за камъните и стрелите, Ала уд-дин изпратил пратеник без оръжие при владетеля на Читор.

Пратеникът заявил пред Рана Ратан Сингх, че владетелят на Делхи не иска от него никакъв данък — нито диаманти, нито ключовете на града, нито наложници, а желае само да погледне съпругата на раджата Падмини и ако скромното му желание бъде изпълнено, ще снеме обсадата на крепостта и ще се върне с войските си обратно в Делхи.

В първите минути Рана Ратан Сингх, приемайки подобно искане като оскърбително не само за себе си, но и за целия народ на раджпутите, възмутен от наглостта на Ала уд-дин Кхилджи, понечил да каже на палача да отсече главата на пратеника и да я издигне над крепостните врати, но се сдържал, като си спомнил за глада и нечовешките страдания, които изпитвали мирните жители на Читор.

Той обещал на пратеника да даде отговор на делхийския император на следващата сутрин и поканил при себе си своите мъдреци. Всички се явили в определения час и само най-мъдрият от мъдрите Харнби пристигнал с известно закъснение. Двама войника го внесли в залата върху паланкин, тъй като старецът вече не можел да върви без чужда помощ.

Когато вождът на раджпутите обявил пред старейшините дръзкото желание на делхийския император, всички в един глас започнали да проклинат Ала уд-дин, а един от тях даже добавил, че Кхилджи не е индус, а изрод и негодник.

После се възцарило мълчание, което продължило толкова дълго, че никой не забелязал как звездите угаснали навън зад прозорците и в залата през спуснатите бамбукови щори проблеснали първите лъчи на изгряващото слънце.

А в двореца на кралицата — рани, както я наричали раджпутите — Падмини цяла нощ се мятала върху пухкавите килими и копринените възглавници. Тя не можела да си обясни защо нейният възлюблен и повелител днес не дошъл при нея — цветовете на лотоса така и си изсъхнали по килимите, без да дочакат неговото идване…

Неочаквано без предупреждение в залата влязъл военачалникът и съобщил, че вражеският пратеник е дошъл за отговор.

Тогава Харнби, най-мъдрият от мъдрите, се надигнал в паланкина си и рекъл:

— Ние трябва да изпълним желанието на делхийския император Ала уд-дин Кхилджи.

Като чули тези думи, всички старейшини и самият Рана Ратан Сингх погледнали Харнби и решили, че старецът си е загубил ума.

Но Харнби спокойно продължил:

— Ние няма да покажем Падмини на Ала уд-дин, но въпреки това той ще я види.

Всички отново с още по-голямо учудване го погледнали, а един от старейшините тихо казал:

— Трябва не само навреме да се родиш, но и навреме да умреш, иначе умният човек може да се превърне в глупава камила.

— Прости ми, ти, о, най-мъдри от мъдреците — се обърнал към Харнби Рана Ратан Сингх. — Доколкото разбирам, ти предлагаш да измамим делхийския император и вместо Падмини да му покажем друга красавица. С това не мога да се съглася, тъй като, както ти е известно, раджпутите никога никого не са лъгали.

— О, велики раджа, ти не ме разбра добре. Предлагам ти не измама, а мъдрост, която ще спаси и теб, и нашия град от позор и безчестие.

— Тогава говори, Харнби, в какво се състои твоята мъдрост.

— Трябва да се направи така, господарю и повелителю мой, че Падмини да седи пред мраморния дворец… Да седи с открито лице край кристалния фонтан, а срещу нея на стената ще окачим огледало. Помниш ли голямото огледало в рамка от черно дърво със седефени дракони, което размени с асирийския търговец срещу шепа дребни елмази?

— Значи искаш да покажем на Ала уд-дин не Падмини, а само нейното отражение? — прекъснал го зарадвано раджата.

— Точно така, господарю! Ала уд-дин ще мине край Падмини и ще види само отражението й в огледалото, а това не е позор, нито пък безчестие. Какви ли не работи може да види човек случайно в огледалото.

При тези думи всички старейшини станали и се поклонили ниско на раджата и на най-мъдрия от мъдреците.

[1] След 265 години при обсадата на същия този град Читор същата стратегическа маневра повторил един от Великите Моголи — владетелят на Делхи, могъщият Акбар. — Б.‍авт. ↑

V. От тази глава читателят ще узнае за благородството на Рана Ратан Сингх, за вероломството на Ала уд-дин Кхилджи, а също за нещастната Падмини и за раджпутите, които напуснали родния си град Читор

Красавицата Падмини с големите като бездънни черни езерца очи седяла край кристалния фонтан в градината под една палма с прислужницата си Радха и гледала стадото златни рибки, весело сновещи в прозрачната вода.

Увлечена от забавната им игра, тя дори не за белязала как покрай нея, край самата стена минал някакъв човек с жълт тюрбан.

Едва когато завил към мраморните колони, зад които имало потайна врата, Падмини го видяла и трепнала.

— Кой би могъл да бъде? — попитала тя Радха. — Как този човек е посмял да влезе в моя дворец?

— Не зная, не зная. Може би така ти се е сторило — забъбрила прислужницата. Навярно този човек е просто мираж като водопади, присънили се на пътника в безводната пустиня. Може би той…

— Радха, спри водопада от думи на своето красноречие, докато сама не съм го спряла с дланта си… Опитай се да проникнеш в двореца на моя повелител и да узнаеш всичко за този жълт тюрбан, който утре едва ли ще има върху какво да се постави.

Прислужницата се промъкнала в двореца на раджата през същия потаен вход, използуван обикновено от Рана Ратан Сингх.

В градината Радха срещнала своя възлюблен — голямоглавия Сункар, същия онзи войник, който успял да се спаси в пустинята от разбойниците. От него тя научила онова, за което не знаели нито войниците, нито жителите на Читор.

По заповед на Рана Ратан Сингх, през подземния ход, прокопан под река Гамбхири, в крепостта били доведени със завързани очи двама души без оръжие. Сункар не знаел кои били тези хора, но предполагал, че са дошли да водят преговори за примирие.

Така смятал Сункар.

Прислужницата, Радха го погледнала и си помислила: „Можеш да имаш голяма глава и все пак да си по-глупав и от магаре.“ Като си спомнила за човека с жълтия тюрбан, тя се досетила, че това бил не някой друг, а самият владетел на Делхи Ала уд-дин Кхилджи, съпроводен от един от неговите войници. Другояче не би могло да бъде — нима Рана Ратан Сингх би позволил на някой обикновен парламентьор да проникне в двореца на кралицата и да се разхожда из градината й като у дома си.

Като се уверила в правилността на своите догадки, Радха ласкаво казала на възлюбления си:

— Ти си много мил, Сункар, но си малко глупав.

— Кой? Аз ли съм глупав?! — извикал войникът.

— Не викай, приятелю мой — се казва в една източна мъдрост, — защото, ако можеше с викове да се построи дом, тогава магарето щеше да има по три дома в денонощие… — казала Радха и за да успокои Сункар, нежно го целунала.

А сега да се върнем отново към един от главните герои на нашата история.

Онова, което Ала уд-дин видял в огледалото, надминало всичките му очаквания. Нито с думи, нито с четка можела да се опише цялата прелест, всичката красота на недостъпната, недосегаема, божествена Падмини. Най-голямо впечатление му направили бездънните й ахатови очи и пухкави коралови устни на бялото като мрамор лице.

Ако отражението на красавицата би могло да се запази завинаги върху овалното огледало, той би дал за него половината от царството си. Но сянката си е сянка, а отражението се разтапя още щом човек се дръпне на крачка встрани от огледалото, както облачето се разсейва в лъчите на слънцето.

А това златно облаче се стопило заедно с каменното сърце на Ала уд-дин Кхилджи.

След като се върнал обратно при Рана Ратан Сингх, Ала уд-дин му благодарил за предоставената възможност да се полюбува на най-прекрасното от онова, което владеел раджата — прелестната Падмини.

Кхилджи отказал предложения му диамант, принадлежащ фактически на Падмини, като се позовал на това, че да се вземе скъпоценност от жена е все едно да отнемеш на детето любимата играчка.

Като се полюбувал на светлосиния „Хиндинур“, преливащ във всички цветове на дъгата, Ала уд-дин върнал диаманта на пазителя на ценностите и помолил Рана Ратан Сингх да го изпрати до вратите на крепостта.

Без да подозира нищо лошо, Рана Ратан Сингх излязъл заедно с Кхилджи и съпровождащия го войник извън стените на крепостта, но щом стъпил върху подвижния мост, внезапно почувствувал остра болка под лявата плешка.

Дори не успял да разбере какво се случило. Падайки, той се уловил за перилата и за последен път зърнал късче тюркоазно небе, ажурната плетеница на перилата и в миг порозовялата, покрита с леки гънки вода в рова, където войникът на Ала уд-дин хвърлил окървавения кинжал.

Така предателски бил убит вождът на раджпутите Рана Ратан Сингх.

Стражата, която не затворила вратите на крепостта в очакване на своя повелител, веднага била смазана от хвърлилите се в атака войници на Кхилджи.

Делхийските войски нахлули в Читор. Градът бил подложен на разграбване.

Като узнала за случилото се, обезумялата от мъка Падмини, която не искала да стане наложница на победителя, извършила страшния обряд на раджпутите джаухар. В буйния огън заедно с нея се хвърлила и вярната й прислужница Радха. В пламъка те успели дори да се прегърнат и умрели както подобава на жените на раджпутите, когато загубят обичните си мъже.

Вечерта след сражението Рамачандра доложил на Ала уд-дин:

— Врагът избяга. Пленени няма. Ранени са 204 души. Убити от двете страни — хиляда и сто.

— Заповядай на жителите на града да погребат мъртъвците — разпоредил се Кхилджи.

— Това е невъзможно, повелителю — отвърнал военачалникът — В Читор няма нито един човек. Всички избягаха заедно с войниците през подземния ход отвъд река Гамбхири и се скриха в джунглата.

Като разбрал за смъртта на Падмини, Ала уд-дин не позволил да се разграбва двореца на шахинята и заповядал да вземат за него само светлосивия диамант „Хиндинур“ и елипсовидното огледало с рамка от черно дърво със седефени дракони, в което видял отражението на прекрасната като лотосов цвят красавица, превърната сега в пепел.

Вместо епилог

Разпръсналите се жители и войници на Читор, които избягали в горите и планините, постепенно се събрали на една поляна, заобиколена отвсякъде със скали и пропасти, и започнали да коват оръжие. Когато струпали достатъчно количество, отново се спуснали към града и се втурнали в крепостта. Ала уд-дин Кхилджи вече не бил там — той заминал с трофеите за Делхи. Рамачандра се защищавал с малък отряд войници с умението и храбростта на истински пълководец.

На няколко пъти крепостта минавала от едни ръце в други, докато най-после раджпутите успели да прогонят врага.

След два и половина века, през 1568 г.‍ Великият Могол Акбар, владетел на Делхи, нападнал мирния Читор и го завзел, като обстрелвал крепостта с новите за онова време топове. Тежките снаряди разбили мраморните стени на дворците, разрушили кулите на крепостта и превърнали на парчета кристалния фонтан, край който някога красивата Падмини се любувала на златните рибки и веселата им игра. Когато напускали града под натиска на превъзхождащия ги противник, раджпутите се заклели, че никой от тях — нито децата, нито внуците и правнуците им, няма да живеят на едно и също място, няма да спят на постеля, нито под покрив и няма да ядат топла храна дотогава, докато родният им град Читор не стане свободен.

Из просторните земи на Раджпутана се повела кръвопролитна война срещу войските на Великите Моголи, но тя не донесла победа на раджпутите.

Когато напускали стените на града, те се разделили на табори и станали странствуващи ковачи. Раджпутите се пръснали из цяла Индия и така чергарували стотици години, но вече не ковели военни доспехи, а прости сърпове, палешници и домашни съдове. И само в песните си споменавали за родния Читор, за планинските хребети на Аравала и за равнините на Раджпутана.

Но ето че английски кораби хвърлили котва край пустинния бряг на Бенгалския залив и чужденците построили там форт „Св. Георги“, а после започнали да заграбват индийска земя. Тогава раджпутите заедно с всички останали индийски народи встъпили в неравна борба с колонизаторите за национална независимост.

Почти два века над високата мачта на форта, над много индийски градове, в това число и Читор, се развявали знамената на жестоките узурпатори.

Колонизаторите разхищавали природните богатства на Индия, като се започне от световноизвестния диамант „Коинур“[1], което в превод значи „планина от светлина“, и се свърши с чая, ананасите и кокосовите орехи. Те се вслушвали много внимателно и в приказките и легендите на страната.

Като научили за съществуването на знаменития диамант „Хиндинур“, англичаните с помощта на скъпо струващи машини и цяла система от кранове, дебели въжета и канапи се спуснали на дъното на Елмазената пропаст. Въпреки подробното търсене не успели да намерят нито един скъпоценен камък.

На дъното на клисурата били открити само два добре запазени скелета, лежащи там отпреди повече от 3 хиляди години. Единият бил конски, а другият — на човек от индо-арийската раса, както установили антрополозите.

Най-вероятно този човек на кон да е идвал откъм Голконда или някоя друга диамантоносна местност и е носел голямо количество диаманти, включително и знаменития светлосин „Хиндинур“, намерен в рудниците на Партеал или в пещерата Пастил, но е бил убит по някакъв начин, след което изплашеният кон се хвърлил встрани и паднал заедно с ездача си в бездната.

При изследване на човешкия череп антрополозите установили, че в него има два кръгли отвора — един в тилната част и втори отпред в челото, и че и двата отвора са образувани вследствие преминаване на метално тяло през черепа, подобно на едрокалибрен куршум.

В онези далечни времена барутът все още не бил изнамерен и причината за тези отвори в черепа на човек, загинал преди повече от 3 хилядолетия, си остава неразгадана тайна.

Впрочем, ако се съди по историческите храмове и старинните паметници, културата на индийците в древността била на такава висота, че не е чудно в Индия да бъдат направени и други най-невероятни археологически открития.

На 6 април 1955 г.‍ след изгонването на англичаните от Индия Джавахарлал Неру събрал всички раджпути и тържествено ги въвел в родния им град.

Сега над Читор се развяват трицветните знамена на независима Индия и вече никакви раджи и махараджи, нито велики Моголи и европейски колонизатори не ще посмеят да нарушат спокойния живот на освободения народ!

[1] „Коинур“ по-рано бил шлифован като „роза“ и тежал 186 и 1/6 карата, но при вторична шлифовка изгубил 80 карата от теглото си. Шлифовал го един от първите амстердамски шлифовчици Форзангер от гр. Костер, след което „Коинур“ придобил формата на правилен брилянт. Цветът на този камък е синкавобял. „Коинур“ се смята за най-стария диамант. Намерен е в Голконда преди 5000 години. Някога той също е принадлежал на Великия Могол Бабур. Шах Надир го нарекъл „Коинур“. През 1850 г.‍ той бил „подарен“ от Остиндийската компания на кралица Виктория. Оттогава се намира в английската корона. — Б.‍пр.‍ ↑

Дванадесета новела
За изчезналият александрит и за една непредпазлива крачка

Есента още не беше дошла, а лебедите вече отлитаха на юг. Полковник Гафаров, началник на оперативния отдел на разузнаването в една от страните в Близкия Изток, ги изпращаше с тъжен поглед. Изминаха 8 години, откак той смени мекия субтропичен климат със северния — този на Соловки.

Появата му в манастира, превърнат на затвор, остана незабелязана във връзка с изключителното събитие, което стана през същия ден в Соловки.

Това събитие наруши спокойния живот не само на монасите и губернатора в Архангелск, но и на самия епископ.

Причината беше там, че от манастирския храм изчезна златната митра[1], обсипана с едри перли и скъпоценни камъни, сред които имаше един голям, рядък по интензивността на оцветяването си александрит. Този уникален уралски камък, преливащ от изумруденозелено до рубиненочервено, бил шлифован от стария руски майстор Прохоров в Екатеринбургската шлифовъчна мелница и бил оценен за 100 хиляди сребърни рубли.

Поголовният обиск на монасите, арестите и изтезанията не дадоха никакви резултати — уникалната митра изчезна безследно.

Дните, месеците и годините минаваха в постене, акатисти[2] и камбанен звън, в дрънкане на веригите на затворените в подземията държавни престъпници с особени провинения и постепенно и светите старци, и самият настоятел на манастира забравиха за изчезналата митра.

Да забравим засега и ние за нея и да разкажем най-напред за полковника.

Той живееше в единична килия, която по-рано е била монашеска, на първия етаж на двуетажното здание с ръждясали решетки на тесните прозорци.

Понякога през особено ясни дни сноп лъчи сякаш крадешком се процеждаше през решетката, и осветяваше мокрия от вековна влага ъгъл на подземието.

Полковник Рамазан Гафаров беше висок и слаб четиридесет и пет годишен мъж с болезнена руменина по бузите. Сутрин обикновено седеше край прозореца на дървената пейка, гледаше с кафявите си кадифени очи древните стени на соловкинската крепост, пискливите бързолети, описващи дъги по белезникавото небе, тихо покашляше и си мислеше все за едно и също тъжно нещо.

До изтичане на присъдата му оставаха две години, но той беше болен от туберкулоза и едва ли щеше да доживее и никой в родния му край никога нямаше да узнае как е попаднал в този капан той — опитният разузнавач, който неведнъж беше изпращал шпиони на територията на Русия.

Там далеч, на брега на тихото тюркоазносиньо заливче, в малък беломраморен двуетажен дом се намираше централният отдел на разузнаването. Там отлично знаеха за неговото изчезване и вероятно дори имаха сведения къде се намира. Но защо тогава мълчат?

Защо родината, заради която полковник Гафаров неведнъж бе рискувал живота си, родината, на която отдаде всичките си сили, не пожела да направи нещо за него, когато той изпадна в беда?

А само колко приятели имаше… И всички останаха там, в бялата мраморна къща, потънала в зеленината на мандариновата горичка и вечно цъфтящите рози на брега на синьото море.

Пред него изплува красивото лице на Сали Сюлейман, който ловко разобличи един шпионин от съюзна държава. Ето го и усмихнатия шегобиец Хафъз, който сам написа донос срещу себе си. А ето и нечия наведена над бюрото прошарена глава с орлов нос и отпуснати ъгли на чувствените устни. Това е неговият нахалник Музафар бей — властен и самолюбив старец, недопускащ никакви възражения.

Но всички тези лица изведнъж се заслоняват от нежно женско лице с тъмнокестеняви коси, сресани на прав път, с огромни зелени очи. Това е красивата Мерием… Ах, защо не я застреля тогава?! Достатъчно беше да съсредоточи в този миг вниманието си върху нея и щеше да успее да измъкне пистолета си и да изпразни целия пълнител в това приласкано от него тяло. Ето за какво съжаляваше сега полковникът повече от всичко…

Външно Гафаров беше винаги спокоен, но мислите, скриващи се зад високото му чело, заобиколено с тъмни посребрени коси, бушуваха и клокочеха като в кипящ котел и обгаряха възпаления му мозък…

През първите години от пребиваването си в Соловки всяка есен, преди птиците да отлетят в топлите страни, той поставяше на краката на опитомени от монасите и богомолците чайки метални пръстени, върху които бяха надраскани буквите „SOS“ старият му псевдоним и координатите.

Но приятелите мълчаха, сякаш се опасяваха да нарушат установеното вековно правило на разузнавачите от цял свят — да се отказват от провалилите се шпиони и само в редки случаи да ги разменят срещу заловени като тях „инкогнито“ с онази страна, където в затворите гниеха ценни за тях хора.

Преди пет години Гафаров започна да кашля, а миналата година усети на езика си соления вкус на кръвта и разбра, че това е началото на края. И все пак нейде дълбоко в гърдите му все още мъждукаше надежда.

В редките дни, когато край манастирския затвор стоеше на пост татаринът Хадзъбатир, той разрешаваше на полковника да излиза извън вратите на крепостта и да се разхожда на брега на морето.

Манастирско-затворническото началство знаеше за тежкото здравословно състояние на държавния престъпник Гафаров и гледаше на тези „тайни“ разходки през пръсти, тъй като беше твърдо уверено, че болният полковник не може да избяга. Пък и самият Рамазан разбираше, че без специална подготовка бягство от Соловкинските острови е невъзможно. За това свидетелствуваха неуспешните опити както през миналия, така и през този век, например на нижнегородския търговец Дружинин, на моряка Куницин и на още много други.

Щом стигнеше до брега и седнеше върху големия изгладен от вълните камък, Гафаров втренчено гледаше ажурените „дантели“ на студените оловносиви вълни и понякога му се струваше, че ей-сега на хоризонта ще се покаже изпратената за него канонерка[3]. Но вместо нея внезапно се показваше огромният гръб на някой бял делфин, за да изчезне отново в бялата дантелена пяна.

Вслушан в плясъка на вълните, обреченият разузнавач затваряше очи и отново виждаше тюркоазния залив с белите мраморни дворци, потънали в изумрудната зеленина на дърветата. Зад тях, блестящ от злато и преливащ във всички цветове на дъгата, се издигаше куполът на величествената джамия с прилепени като лястовичи гнезда минарета. Вдясно от джамията, в европейската част на града се виждаше хотел „Златният елен“, където полковникът толкова често се срещаше с приятелите си и където веднъж, само ден преди нещастието, вечеря с коварната Мерием. Нейното истинско име, разбира се, е Мария, а не Мерием. Той разбра това още там, в гората край границата, при първата и последната им любовна среща. Несъмнено тази красавица с беломраморно тяло не беше германка, нито гъркиня, а рускиня. И как не се досети веднага! Ако не беше тя — тази змия, която го жилна право в сърцето, той щеше да бъде свободен, щастлив и богат и нямаше да храчи сутрин кръв на тези захвърлени накрай света Соловкински острови.

За осем години от пребиваването си на този прокълнат от аллаха „Залив на благополучието“ той се запозна с историята на Соловки. Изучи я най-подробно, както подобава на професионален разузнавач.

Гафаров знаеше, че Соловкинските острови със своите 300 езера се намират в Кемска околия на Архангелска област; че думата „кем“ се е появила уж след като руският император Петър I, вбесен от безобразното поведение на своя ординарец, благоволил да напише: „Да се интернира полковник Сисоев к. е. м. при поморите[4]“; че стените на крепостта започнали да се строят през 1484 г.‍ и че Петър I посетил Соловки през 1694 и 1702 г.‍, като предвидливо отпуснал на манастира 200 пуда барут.

Гафаров научи също, че Соловки от незапомнени времена са място за заточаване на непокорни староверци, разпопени попове, провинили се игумени и някои особено важни държавни престъпници, като Пьотр Толстой, Василий Долгоруки, декабристът Горожански…

В предпразничните и празничните дни, когато всички монаси измолваха прошка в църквата за свои и чужди грехове, Гафаров излизаше в главния двор на Соловкинската крепост „на разходка“. Тук неведнъж беше седял и беше си почивал на пейката край надгробната плоча от сив полиран гранит.

Гафаров знаеше и това, че Соловки от древни времена привличали вниманието на много европейски държави, особено Великобритания. Като използували това, че руският флот бил прехвърлен на юг заради Кримската война и Англия обявила война на Русия, на 7 юли 1854 г.‍ към Залива на благополучието се приближили две английски тримачтови фрегати и с бой се опитали да завземат Соловки. Англичаните открили огън по манастира от всичките си 35 оръдия и поискали крепостта да се предаде, но игуменът — архимандрит Александър, заповядал на намиращата се в крепостта военна част, състояща се от един стотник и 50 казака, да приеме боя.

От осемте оръдия, поставени в амбразурите на крепостните кули, били дадени няколко залпа, но те не причинили никаква вреда на фрегатите.

Гюлетата на английската батарея биели по крепостните стени, попадали в Преображенския събор и в двора на манастира, докато снарядите на крепостните оръдия изобщо не достигали целта.

Тогава игуменът заповядал всички затворници — разпопени попове и монаси — да бъдат пуснати от Головленковата кула и от килиите на манастирските подземия и им заявил, че ако изтеглят оръдията под огъня на „ингилизките“ батареи извън стените на манастира, за да намалят разстоянието до фрегатите и да заставят врага да отстъпи, то „родината няма да забрави синовете си, защищаващи отечеството от неприятеля“.

Затворниците нямало какво да губят и решили, че е по-добре да умрат в неравен бой, отколкото да гният между каменните стени на подземията.

От години не видели бял свят, боси, с обрасли лица, в окъсани подрасници, те изтърколили две полеви оръдия извън вратите на крепостта, разположили ги на хълма и безстрашно се сражавали с цивилизованите пирати в продължение на 9 часа.

Англичаните стреляли със залпове от 35 оръдия последен образец по всички правила на военната наука по шепа полуголи мъже, криещи се зад двата хълма.

В отговор на тези залпове разпопените попове и монаси, кръстейки се с два пръста по старообрядски, стреляли с право мерене в люлеещите се върху вълните величествени фрегати.

По време на боя една от мачтите на първата фрегата била свалена, а на втората избухнала бъчва с барут, след което английските кораби навлезли в открито море и повече никога не се приближили към Соловкинския архипелаг.

Победата над англичаните била тържествено отпразнувана в манастира.

За литургия ударила голямата хиляда и сто пудова камбана от главната камбанария, висока 28 сажена, после едновременно започнали да бият останалите 35 камбани, които сякаш отговаряли на броя на оръдията на отдалечилите се вражески фрегати.

В големия Преображенски събор бил отслужен благодарствен молебен с песнопения и акатисти. Молели се за всички „в бозе почивших убиенних“ и за здравето на оцелялото „християнско войнство“.

Архимандрит Александър тогава се обърнал към Светия синод с ходатайство за освобождаване на затворниците-герои от подземията на тъмницата, като временно им разрешил да се преместят в монашески килии. След два месеца от Синода пристигнала строга заповед за „въдворяване на всички разбойници и богоотстъпници“ в подземията на крепостта, „в които са пребивавали до 7 юли сего года“. Нареждало се „да се държат в строгост и подчинение“.

А след няколко години край южната стена един след друг започнали да се появяват скромните гробове на забравените герои…

Духаше студен северен вятър. Рамазан погледна сивия като войнишки шинел хоризонт на чуждото, неприветливо небе и отново почувствува на езика си вкуса на кръвта.

Внезапно му се стори, че големият заоблен камък под него помръдна и леко потъна в земята. Рамазан скочи и внимателно заразглежда гранитния къс. Като се убеди, че по непонятни причини камъкът действително е хлътнал малко надолу, полковникът взе пръчка и започна да човърка рохкавата пръст. В същия миг чу звъна на метал и видя върха на златен кръст. Удивен от неочакваната находка, Гафаров клекна и като се огледа наоколо, започна с ръце да разгребва чакъла и пръстта. Ноктите му се чупеха, пръстите се издраскваха в камъните, но Рамазан изхвърляше буците песъчливоглинеста почва, забравил за болестта си, без да чува звъна на камбаните, без да вижда морето пред себе си…

Най-после находката беше измъкната изпод камъка. Това беше същата тази обсипана с перли и скъпоценни камъни златна митра, украсена с ненадминатия александрит, която преди време беше изчезнала от манастира. От дългото стоене в земята перлите бяха загубили блясъка, а скъпоценните камъни, покрити с тънък слой прах — яркостта си, и само големият александрит грееше със своите преливащи се цветове.

Без да се замисля, почти машинално Гафаров започна да разтваря с остро камъче плоските металически пластинки, обхващащи александрита. Той разбираше, че главната ценност не е златото на митрата с масивния кръст, не са и перлите и скъпоценните камъни, а този изумруденозелен камък.

Най-после александритът лежеше в дланта на Рамазан. А какво да прави с митрата? Решението дойде почти моментално, защото „престъпникът, който оставя следи, не е престъпник, а самоубиец“.

Той изтри с носната си кърпа камъка и го сложи в устата зад бузата, след това взе митрата и, като се приближи към морето, я запокити в прииждащите вълни. Митрата падна с кръста надолу и изчезна под водата.

Обреченият се вслуша в шума на вълните, вгледа се в далечината, където в леката мъгла плуваха с плясък тромави, обрасли с червеникав мъх тюлени и неволно ги сравни с грациозните делфини, играещи на слънце в едно далечно синьо море. В миг радостта му от находката угасна и той с удивителна яснота си спомни историята на своето падение в бездната…

С Мерием се запозна във висшето аристократично общество, в дома на един от членовете на правителството. По-късно на няколко пъти се срещаха случайно ту в театъра, ту в парка и полковникът скоро почувствува, че това е жената, която отдавна търси, за която е мечтал през целия си живот. При срещите си с него Мерием винаги се усмихваше ласкаво, като откриваше влажните си перлени зъби, понякога му позволяваше да я изпрати, а на сбогуване някак особено приятелски отговаряше на ръкуването му…

В онзи съдбоносен майски ден, когато полковникът излезе от една подозрителна търговска кантора на пристанището, занимаваща се според наличните сведения с контрабанда, изведнъж видя Мерием в светъл спортен костюм. Тя непринудено се изкачваше по мостика на една ослепително бяла яхта. Рамазан й се обади в момента, когато яхтата вече се готвеше да се отдалечи от брега.

— Щастливо плаване! — извика той.

— Благодаря — отвърна Мерием и му махна с ръка.

— Няма ли да вземете и мен на разходка? — на шега й предложи полковникът.

— Качвайте се!

Рамазан скочи в яхтата и тя с надути платна се понесе по тюркоазносините огледални води на залива край застаналите на котва чуждестранни параходи с разноцветни флагчета.

Какво се случи по-нататък?… В спомените му се беше запазил чудния полет на чайката — сякаш хвърлен нагоре бумеранг, морската дантелена пяна зад кърмата и нежната като розов листец целувка.

После Мерием се почувствува зле и помоли да отидат на брега. Полковникът отлично си спомняше всичко това — как слязоха на брега и как навлязоха в горичката, за да потърсят сянка. Там Мерием легна на тревата и внезапно протегна към него полуголите си ръце. Всичко по-нататък стана като на сън, а когато дойде на себе си, видя, че наоколо стоят някакви хора с насочени пушки. Те бяха много, тези въоръжени хора. Може би повече от десет, а той беше сам, ако не се смяташе избягалата встрани Мерием. Въпреки това полковникът измъкна пистолета си, но в същия миг силен удар по главата го събори долу.

Войниците нахвърляха върху него някакви черги и дълго го омотаваха в миришещите на нафталин и махорка противни парцали. Вързопът поставиха на дъното на малък платноходен кораб. Гафаров помнеше още как се люшкаше като в люлка и че някой подигравателно пееше над него приспивна песен с изменени думи.

Тръгвайки на бой опасен

помни твойта майка…

И чуваше смях, подобен на конско цвилене. А после затвор, разпити, препращане от едно място на друго.

Така необмислената постъпка на полковник Рамазан Гафаров, началник на оперативния отдел на разузнаването в една от страните на Близкия Изток, го отведе чак в Соловки.

На първия разпит арестуваният поиска да извикат прокурора. Молбата му бе удовлетворена и полковникът изрази пред прокурора своето негодувание от недопустимите методи на руското контраразузнаване.

— Даже за борците в цирка има забранена хватка „ключ“ — разпалено говореше Гафаров, — а в бокса не се разрешава да се нанасят удари на противника от пояса надолу.

Това, което направиха с него, професионалния разузнавач, като го арестуваха на чужда територия по време на любовна среща, той смята за нечестен, недопустим начин на борба от страна на всяка уважаваща себе си държава.

Прокурорът беше внимателен и вежлив. След като изслуша тирадата на полковника, той спокойно каза:

— Виждате ли, от вашия обвинителен акт личи, че сте заловен на територията на Руската империя. Възможно е това да се е случило близо до границата, но същността на работата от това не се променя.

Отпивайки глътка вода от дебелостенната ръбеста чаша, прокурорът продължи:

— Ако се съди по данните, посочени в обвинителния акт, вие сте стигнали твърде далеч в любовните си отношения и е възможно да не сте забелязали как сте прекрачили териториалната граница на Руската империя. Що се отнася до методите на разузнаването и контраразузнаването, те никога не са се отличавали с кристална чистота. За да отговоря по същество на повдигнатия от вас въпрос, трябва да отбележа, че той е лишен от необходимата аргументация. Ако имате още някакви претенции, отнасящи се до неправилно водене на делото, аз съм на вашите услуги.

С това аудиенцията беше приключена и прокурорът, учтиво кимайки с глава, си излезе.

Гафаров разбра, че няма към кого да се обърне и че цялата му надежда е в щастливия случай. Но в продължение на осемте изминали години такъв случай нямаше.

Понякога нощем Гафаров се измъчваше от мисълта — ами ако някой друг, а не Мерием, го е предал? Не, това не може да бъде! Кой друг е знаел за разходката му по море и откъде в гората така внезапно се появиха руски войници и русолявият подпоручик с наглата усмивка?

Тази мисъл прогонваше съня му и плътната тъмнина на нощта незабелязано преминаваше в здрача на утрото.

Тези преходи от светло към тъмно — от деня към нощта — всеки път напомняха на полковника за александрита, скрит на сигурно място в една пукнатина на стената. Рамазан обичаше да помечтае за онази промяна в живота му, която можеше да му осигури безценният камък. Ако всичко завърши благополучно и той успее да оцелее и да изнесе камъка в родината си, колко фантастично приказен ще стане животът му! Та нали с парите, получени за него, ще може да си купи някой дворец с мандаринова горичка, фонтани и беседки. Ненапразно са толкова прочути уралските александрити.

За пръв път този рядък и красив скъпоценен камък бил намерен в Урал в слюдена шиста при разработката на изумрудено находище на 100 км от Екатеринбург. Камъкът бил наречен александрит от финландския минералог Н.‍Норденшилд в чест на Александър II по повод на това, че първият кристал бил открит на 17 април 1834 г.‍ — в деня, когато императорът навършвал пълнолетие ако тази дата не е тенденциозно измислена от придворната камарила[5], всячески стараеща се да угодничи на царя. И въпреки че камъкът е млад, за него бяха създадени много легенди…

Когато се събуди веднъж през нощта в тясната влажна килия, подобна на каменен гроб, полковникът запали угарката от восъчната свещ, измъкна скрития камък и дълго се любува на кървавочервената „игра“ на цветовете. Този непрекъснато променящ цвета си скъпоценен камък би могъл да служи като талисман за шпиони и актьори — и те като него живеят двойнствен живот.

Гафаров изведнъж си спомни отдавнашен епизод, който с нищо особено в същност не беше забележителен, но остави в юношеското му сърце тиха печал.

В онези далечни години, когато още учеше в корпуса, баща му му подари малокалибрена пушка. Веднъж рано напролет — неочаквано падналият сняг още не беше се разтопил — той чу зад прозореца чудната звънка песен на някаква птица в градината. Рамазан грабна пушката, изскочи на терасата и видя птица с бели гърди и зеленикавосини пера. Тя беше кацнала високо на дървото, пееше и пърхаше с крила, като викаше при себе си една сивичка, скромно оцветена женска. Рамазан се прицели и стреля. Женската моментално отлетя, а красивата мъжка птичка само се олюля на клона, но не падна. „Сигурно не съм я улучил. Тази птица е като глухаря по време на любовната си песен, затова не е чула изстрела“ — реши юношата. Но какво е това? Под дървото върху буцата неразтопен сняг аленееше искряща капчица кръв, после до нея капна втора, трета, четвърта, а птицата все седеше като прикована на клона, без да помръдне и кръвта й бавно изтичаше. Най-после тя тупна безжизнена в червената локвичка и белите й гърди станаха ярко рубинени — като александрита в светлината на свещта. Рамазан се приближи към убитата птица, но не я вдигна. В душата му се пробуди някакво мъчително чувство, сякаш беше извършил нещо подло и отвратително, за което не бива да се разказва, никому, но и никога не би могъл да го забрави.

Защо сега, след толкова години си спомни за тази птица и за рубинените капки по снега? Сигурно защото и той самият сега е обречен и умира бавно като онази птица. Още месец, два, три, в най-добрия случай година и Рамазан Гафаров няма да го има. Защото в живота не стават чудеса.

Но чудото се случи.

В един най-обикновен ден преди утринна молитва в килията при болния Гафаров влязоха самият настоятел на манастира и началникът на охраната. Игуменът се приближи към дъсченото легло и развълнувано заговори с угоднически подмилкващ се глас.

— Обадиха се за вас от Петербург, от Правителствената канцелария. Благодарение на дългогодишния си опит съм склонен да мисля, че ще ви разменят с някого. Вярвам, че не храните лоши чувства към нас. Отнасяхме се към вас с християнско милосърдие въпреки чуждото ви вероизповедание. Надяваме се, че нито в Светия Синод, нито в канцеларията ще постъпят жалби от ваша страна.

И без да дочака отговор, се измъкна от килията. Поручикът козирува и като тракна с токове, излезе след архимандрита.

На Рамазан му се искаше да скочи от постелята, да изтича на двора в крепостта и да се разхожда, да се разхожда с бързи крачки напред-назад, напред-назад… Но той отлично разбираше, че даже в постелята трябва да се движи бавно, без да се напряга, иначе може да стане нещо…

Всичко може да се случи с болен човек, който храчи кръв.

А му се иска, безумно му се иска още поне веднъж в живота си да погледне огледалната вода на синия залив, златния купол на родната джамия, да научи нещо за Мерием, която го предаде.

Ех, ако действително го разменят! Ще се полекува малко, после ще замине за Русия като обикновен „търговец“, ще намери Мерием — ако ще и на дъното на морето — и ще удуши тази жена, която играеше ролята на влюбена.

Внезапно го парна невероятна мисъл — ами ако Мерием е попаднала в мрежите на неговото разузнаване и искат да го разменят с нея. Не, такова, съвпадение не може да бъде!…

С огромно усилие на волята си Рамазан се застави да възвърне спокойствието си, да забрави нелепата мисъл и да заспи…

В деня на заминаването си от Соловки Гафаров скри александрита в парче ръжен хляб и го постави в пътната торба с полагаемата му се дажба, получена за из път.

Той вървеше към пристанището под конвой от въоръжени войници и неволно се усмихваше — тези тъмничари дори не подозират, че охраняват не само него, но и безценния александрит, пред който бледнеят и най-ярките скъпоценни камъни в света.

Не, той не е крадец. Нека уникалният камък, който отнася от Русия, бъде една малка компенсация за осемте тежки унизителни години, за изгубеното здраве, за този гаден живот, на който го обрече несправедливата съдба.

Когато плуваха с парахода към Архангелск, а после пътуваха със същия конвой в празния товарен вагон, ухаещ на сено, Гафаров си мислеше — защо точно сега двете държави решиха да му предоставят свободата и да го върнат в родината? Може би този александрит е талисман и му носи щастие. Не, по-вероятно е в страната му да са настъпили някакви важни промени, а и руското правителство сигурно се е уверило, че опасният някога полковник, бивш началник на оперативния отдел на разузнаването в една източна страна, се е превърнал в безвреден, умиращ лъв, когото сега спокойно могат да погладят с гола ръка.

Гафаров си спомни още и това, че когато беше съвсем млад офицер и се интересуваше от архива на разузнаването, веднъж намери копие от писмо на началника на Петербургския главен щаб Дибич, адресирано до губернатора на Архангелск Миницки по повод Соловкинския манастир.

Тази тиха църковна обител с намиращия се в нея затвор изглежда заинтересувала палача на декабристите Николай I и Дибич изпратил запитване до губернатора: „Колко арестанти с офицерско звание ще могат да се поберат в този манастир?“ Царят смятал, че не само декабристите, но и всеки другояче мислещ човек трябва да бъде „иззет от употреба“ като фалшива монета.

На другия ден след пристигането си в Санкт Петербург на Гафаров беше уредено лично свиждане с търговския аташе на едно акредитирано в Русия посолство.

След като се запозна с Рамазан и се представи като Мустафа Усманов, аташето разказа на полковника за промените, станали в организацията, където някога работеше Гафаров.

— Преди 3 месеца умря началникът на разузнаването Музафар бей, властен старец, който нееднократно възразяваше срещу вашата размяна — заяви аташето.

— Естествено, разбирам — каза Рамазан, — старецът не е могъл да ми прости погрешната стъпка.

— На мястото на Музафар бей е назначен вашият стар приятел Сали Сюлейман. Именно той поиска вашата размяна.

— Така значи, Сюлейман е началник на отдела! — зарадвано възкликна полковникът и се закашля.

— Не бива толкова да се вълнувате — тихо произнесе Мустафа Усманов. — Сега всичко лошо за вас остана назад и занапред ще ви очакват само хубави и радостни неща. Утре сутрин ще заминем с вас за едно черноморско пристанище, а оттам с параход ще отплуваме към нашата столица. Вие просто няма да я познаете.

„Нима това е сън? — си мислеше Гафаров. — Нима отново ще бъда свободен човек и ще мога да ходя, където си поискам? Както по-рано ще посещавам банкети, ще ходя на театър, ще вечерям в хотел «Златният елен», ще спя в топло легло и ще се срещам с жени?!“

От тези мисли кръвта нахлу в главата му. Рамазан се усмихна и за да не прекъсне приятната беседа, попита сякаш между другото:

— Бихте ли ми казали, уважаеми Мустафа бей, ако това, разбира се, не е тайна, с кого собствено ме разменят?

— Извинете, но не разменят вас, а Осман Шерафетин срещу Павел Каратомеров.

— В такъв случай не разбирам какво правя тук?

— Видите ли… Този Павел Каратомеров е много важна фигура и срещу него ни дават Осман Шерафетин, е, и вас…, ако мога така да се изразя…, като добавка.

— Какво?! — извика Гафаров, скочи на крака и се замята из стаята. Стори му се, че някой сякаш го е шибнал с камшик през лицето. — Не! — изведнъж изкрещя той. — Никъде, няма да замина! Вие няма да посмеете да ме размените насила!

— Но какво става с вас? — попита аташето и също се изправи.

— Нищо. Абсолютно нищо — като едва се сдържаше, отвърна полковникът. — Моля ви да предадете на моите колеги, че Гафаров вече е изстискан лимон, износена ръкавица, труп и няма смисъл да го разменят. Отсега нататък той не може да допринесе на родината нито грам полза…

И като се облегна на прозореца, Рамазан закри лицето си с ръце.

— Успокойте се, хайде, успокойте се — повтаряше аташето. — Не бива в такъв радостен момент да изпадате в истерика.

— Извинете… Нерви… Цели осем години… Това е твърде много за един човек — поясни Гафаров.

— Простете, струва ми се, че се отвлякохме от главната тема. И така, разрешете ми да продължа. На мен като официално лице ми е възложена мисията да ви доставя в родината. Вие вярвам разбирате, че ако тръгнем с един и същ параход, ще се намираме не само в различни каюти, но и в различни класи. Не трябва да се приближавате към мен по време на пътуването. Мисля, че разбирате защо. По силата на някои може би случайно стекли се обстоятелства ние с вас сега се намираме на различно стъпало. Предполагам, че предупреждението ми няма да ви обиди.

Тези думи окончателно го изкараха от равновесие. До болка му се прииска да покаже на този охранен пуяк отнесения от Соловки уникален александрит и да извика, че в родината си Гафаров ще бъде богат човек, а чиновникът — угоднически извиващо се пред него влечуго! Той погледна грижливо гледаното лице на аташето, тънките му пръсти с къносани нокти и си помисли — да каже ли на тази „важна персона“, че те и двамата в същност са „от един дол дренки“.

— Ще ми отговорите ли — попита Рамазан — защо някои акредитирани пълномощни представители и аташета могат безнаказано да се занимават с шпионаж?

— Ако в стаята няма часовой, това не значи, че никой не ни подслушва — сдържано произнесе аташето.

— Защо тези щастливци използуват правото си на неприкосновени личности? — все повече разгорещявайки се почти крещеше Гафаров. — Кой е измислил тази нечестна привилегия? С какво те са подобри от нас, професионалните шпиони, които рискуват живота си?!

— Извинете, господин полковник, отказвам да продължа разговора си с вас на тази тема, която няма никакво отношение към вашето лично дело. Никой не ме е упълномощил за това.

И като помълча, добави:

— Ако се съди по всичко, вие отказвате да пътувате за родината?

— Да! И кажете на моите приятели — задъхвайки се отвърна полковникът, — предайте им, че аз, знаете ли, съм свикнал да живея зад решетките, свикнал съм да се разхождам в „карето“ на затвора така, както конете в цирка обикалят в кръг по манежа. Всичко това безумно ми харесва и затова не искам да се разделям с предоставената ми „привилегия“. Предайте им също, че когато човек умира, не е ли все едно къде ще умре!

— Имам честта да се сбогувам — каза аташето и излезе от стаята.

… Гафаров беше върнат по етапния ред обратно в Соловки. Още с пристигането състоянието му се влоши безнадеждно.

Един ден преди смъртта си умиращият полковник помоли часовоя — татарина Хадзъбатир — да повика при него игумена на манастира по важна работа.

Светият отец се яви незабавно.

— Ето скъпоценния камък, за който някога се говореше толкова много… — промълви умиращият. — А вашият църковен цилиндър лежи на морското дъно на 7 крачки от брега… срещу големия камък, на който винаги сядах да си почина.

Смаяният игумен сграбчи скъпоценния камък и го стисна в юмрука си като дете, на което искат да отнемат играчката.

— Истина ли е това?! — възкликна той. — Как ви се удаде?! Впрочем вие сте служили в разузнаването, имате опит в тия работи. Още утре ще превърна схимниците[6] в русалки, за да извадят скъпоценната митра от дъното на морето.

И като помълча малко, добави:

— А крадецът — един заточен монах — тези дни се обеси в гората. Имал е сили да открадне, Юдата, а загубата не можа да понесе. И надраскал за това с ножче на брезата подлецът. На същата, на която се обеси, проклет да е.

И като благодари на Гафаров за неоценимата услуга и обеща да изпрати кварта[7] целебно манастирско вино, негово преосвещенство напусна килията.

На сутринта полковник Гафаров почина в малката си затворническа камера, приличаща на каменна гробница.

Погребаха го до южната стена на крепостта редом с неизвестните герои — разпопените попове и монаси, които някога защищавали родината си от чужди завоеватели.

А веднъж заедно с пристигналите в Залива на благополучието богомолци край крепостните стени се появи някакъв човек ориенталски тип с чалма на главата. На заник слънце той постла стария си черен ямурлук до гроба на Гафаров, падна на колене, вдигна ръце към студеното небе и стените на православния манастир за пръв път от стотици години чуха молбата на правоверните:

„Ашхаду ан ла иллаха илла аллах. Уо шхаду анна Мохаммедан расулу аллах.“[8]

[1] Митра — позлатена и украсена със скъпоценни камъни корона, която се носи по време на богослужение от лице с епископски сан. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Акатист — църковно хвалебствено песнопение, по време на което не се седи. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Канонерка — малък брониран военен кораб, който действува в плитки води. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] Помори — жители на северното крайбрежие. — Б.‍пр.‍ ↑

[5] Камарила — група придворни, които влияят върху управлението, като използуват близките си отношения с държавния глава. — Б.‍пр.‍ ↑

[6] Схимник — монах, дал обет да изпълнява схима — най-висшата степен в православната църква, която изисква от посветения най-строги ограничения и отричане от света. — Б.‍пр.‍ ↑

[7] Кварта — мярка за течности, различна в различните страни, обикновено малко повече от 1 л. — Б.‍пр.‍ ↑

[8] Няма друг бог освен Аллах. И Мохамед е неговият пророк. — Б.‍авт. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.